The Ultimate Guide to Being a Girl

Copyright © Christina De Witte, 2018

Translation © Vanda Senko Ohnisková, 2018

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2018

ISBN epub 978-80-7565-428-1

Pro Emmelien, mou múzu

Pár slov na úvod

Oprava:

tato knížka není kompletní průvodce pro přežití opravdu každé holky

Ale prosím tě, než se sbalíš a vyrazíš s ní zpátky do obchodu, abys tam s ní mrskla na pult a naštvaně zaječela: „Tohle jsem si tedy rozhodně neobjednala! Vraťte mi peníze!“, dej mi chvilku a nechej mě to dopovědět.

Nejsem tady od toho, abych ti říkala, jak máš prožít svůj život – jako holka, teenagerka nebo ještě obecněji jako lidská bytost. V téhle knížce ti chci jen vylíčit, co jsem jako teenagerka zažila, a podělit se s tebou o své zkušenosti a o spoustu věcí, kterými jsem si prošla, když mi bylo tolik, jako je teď tobě.

Dalo by se říct, že u mě období puberty v podstatě právě teď skončilo… nebo že by ne? Skončí ve skutečnosti vlastně vůbec někdy? Kdo ví. Ale tím chci říct tohle: moje vzpomínky na „tyhle dny“ jsou ještě hodně čerstvé. Teď mi je dvacet. Některým z vás možná připadá, že jsem stará jako Metuzalém, jiným ale zase připomínám embryo. Nemám problém s tím ani oním.

Před dvěma lety jsem začala kreslit Chrostin jako svého druhu únik před reálným světem. Chrostin je totiž mnohem vtipnější a podstatně extrovertnější verze mě samé. A nedávno mne napadlo, že dám dohromady svoje zkušenosti z teenagerských let a vydám je v knížce. V téhle knížce, kterou právě držíš v ruce. Kompletní průvodce pro přežití pro holky je odpověď na všechny ty průvodce pubertou, co jsem si jako teenager přečetla. Jenomže všichni ti knižní „rádci“, které napsali dospělí autoři (a určitě s těmi nejlepšími úmysly), měli jednu vadu: mluvilo se v nich jenom o tělesných změnách, které adolescenti zažívají (jako třeba bitva s akné nebo skutečnost, že se na scénu dostavuje pohlavní ochlupení).

To, že puberta znamená mnohem víc než jen tělesné záležitosti, jsem zažila na vlastní kůži. Být teenagerkou může být někdy dost drsné. Neustále tě někdo hodnotí – ve škole, v práci i na veřejnosti. Myslíš, že máš nejlepší kamarádku na světě, a pak se může stát, že ti tenhle člověk vrazí kudlu do zad. Taky je možné, že tě někdo šikanuje – stejně jako se to děje spoustě jiných teenagerů. Cítíš se smutná, šťastná i naštvaná – a to všechno zároveň. Proč? Nevíš, a jsi kvůli tomu ještě zmatenější.

Chtěla jsem napsat knížku, která se prostě zabývá těmi „jinými“ věcmi, s nimiž se teenageři potýkají – třeba tématy, jako jsou duševní zdraví nebo různost a odlišnost, protože to jsou věci, o kterých se ve škole neučíme. Ale budu upřímná: všemu jsem ještě zdaleka na kloub nepřišla. Sama totiž ještě stále „rostu“. Je docela možné, že občas – když mi bude z nějakého důvodu mizerně – budu muset hledat radu v téhle knize i já sama. Znovu si ji přečtu, abych si připomněla, že je v pořádku, když právě prožívám špatné dny, a že je normální být zmatená věcmi, které se kolem mě dějí každý den.

Takže – jak tahle knížka funguje?

Můžeš si ji číst na záchodě, ve vlaku, v čekárně u doktora, během přestávky na oběd, u babičky, doma nebo v posteli před spaním… chápeš, jak to myslím, že ano? Tahle kniha se dá prostě číst kdykoli a kdekoli. Rozdělila jsem ji do deseti kapitol. Začneme opravdu hodně zblízka – prozkoumáme spolu mysl i tělo, pak se přesuneme k tomu, jak jednáme s druhými lidmi a se společností kolem nás obecně. Ty si sama vybereš, jak to pojmeš: jestli přečteš všechno od první do poslední stránky nebo od poslední k první, nebo jestli napřed okoukneš všechny moje komiksy a obrázky. Tenhle průvodce není uspořádaný chronologicky, takže ho můžeš kdykoli odložit, a pak se ke knížce zase kdykoli, kdy se ti bude chtít, vrátit.

Jsi nachystaná na cestu k ženství?

První kapitola

ZÁLEŽITOSTI DUŠE

Všechno, co děláme, o čem přemýšlíme i co cítíme, má původ v naší hlavě. A právě proto tato knížka začíná průzkumem samého centra toho, co jsme: tedy naším mozkem a všemi mentálními záležitostmi, s nimiž se jako teenageři potýkáme.

Hranice naší upřímnosti

Je mi líto, že ti možná nabourám ideály, ale pravda je taková, že my všichni lžeme. Ale buď v klidu! Pokud tedy člověk nemá zrovna na dvorku zakopanou mrtvolu, nic tak hrozného se neděje. A taky hodně často měníme názor. To z nás ale taky lháře nedělá, spíš to poukazuje na to, že jsme lidské bytosti. Když ale přijde na upřímnost, opravdu bychom měli všem všechno říkat? Opravdu se druzí potřebují vždycky dozvědět jen a jen čistou pravdu?

Vzpomínám si, že když mi bylo třináct, šla jsem nakupovat oblečení s dívkou, kterou jsem v té době považovala za svou nejlepší kamarádku. Okoukly jsme regály a věšáky a pak jsme zamířily s vybranými kousky do zkušební kabinky. Jak jsem se už zmínila, bylo nám třináct. Moje kamarádka ale byla mnohem „vyspělejší“ než já, čímž myslím, že už v jedenácti měla košíčky velikosti E. A můžu říct, že jí tahle skutečnost opravdu život neulehčovala.

Abych to zkrátila: právě si zkoušela vážně otřesné (vyloženě děsivé) tílko, a pak *tramtaradá* se mě zeptala na názor. Vypadám v tom dobře?

Nevypadala.

Úplně jsem zpanikařila, protože jsem jí za ty roky, co jsme se přátelily, nikdy nezalhala. A teď jsem měla na výběr několik možností, jak jsem mohla zareagovat.

1. Zvolit upřímnost a říct, že jí ten vršek vůbec nesluší. Asi by se jí to dotklo, ale přinejmenším by se nejspíš rozhodla správně, a tu ohavnost vrátila. Nejlepší kamarádka tě přece nenechá producírovat se po světě v kousku, který ti nesluší, no ne?!

2. Odpovědět, že nemůžeš říct, že se ti to vůbec, ale vůbec nelíbí, ale že dáváš přednost tomu tílku, co si zkusila předtím. Tímto způsobem bych se vyhnula negativnímu komentáři ke zvolenému tričku, naopak bych řekla něco pozitivního a pěkného o jiném kusu oblečení. Chápeš, co tím chci říct? Nemusím se ke své kamarádce zachovat hnusně, ale přitom zabráním, aby se ve společnosti ukázala v té vyložené ohavnosti. Takže jasná výhra!

3. Můžu počkat na její reakci – a sledovat, jak se v tričku cítí ona sama. A než se mě stačí zeptat na můj názor, předběhnu ji otázkou: „Hm, tak co myslíš?“ Když budu mít štěstí, sama řekne, že je to otřesné (bude mít tedy stejný názor jako já). A když ne, budu muset nějak zaimprovizovat.

4. Okamžitě jí můžu říct, že vypadá úžasně ve všem, co si zkusí. Chci, aby se moje kamarádka cítila dobře, a jestli kvůli tomu mám zalhat, má moje lež dobrou omluvu.

V téhle situaci žádná jediná správná – ani špatná – odpověď neexistuje. Pravdou je, že býváme často k druhým lidem milejší, než jsme sami k sobě. Tedy přinejmenším si to rádi myslíme. Někdy je prostě dobré si zamknout pusu na zámek, nebo dokonce říct nějakou nevinnou lež, než zranit city druhého člověka.

Lžeme kvůli milionu věcí a z nejrůznějších důvodů, např.:

- Když nechceme urazit něčí city a pocity (třeba když se kamarádka nechá dost šíleně ostříhat…)

- Když mluvíme o své minulosti (když mi bylo dvanáct, strašně ráda jsem pomáhala druhým, třeba jsem zachraňovala opuštěná koťátka…)

- Když zachováváme tajemství svých přátel (u nikoho není jisté, že neprozradí moje tajemství – jedinou výjimkou je moje nejlepší kámoška…)

- Když nechceme vypadat nevděčně (když vám kamarádka namaluje nepříliš povedený obrázek, ale vy musíte ocenit alespoň její snahu, i když ten výtvor nechcete raději už nikdy vidět…)

V některých případech se rozhodneme, že budeme druhé chránit, v jiných se naopak rozhodneme, že to neuděláme. Někdy zvolíme upřímnost a pojmenujeme věci tak, jak jsou. Lidé si pak sice o tobě mohou (chybně!) myslet, že jsi mrcha, když jim řekneš svůj upřímný názor, ale jedno je jisté: existuje rozdíl mezi zlým a „pravdivým“ chováním. A navíc, když ti někdo řekne, že jsi mrcha, jen proto, že jsi vyslovila svůj upřímný názor, tak to neznamená, že je ona osoba vzorem ctnosti (byť přísahá, že kamarádům v životě nezalhala).

Podle mého názoru je prima chovat se upřímně. Lidé si tě pak váží a cení si tvého názoru, protože vědí, že jim řekneš pravdu. Ale nezapomeň: někdy je úplně v pohodě neříct věci stoprocentně na rovinu. Představ si, že se tvé sestře narodilo miminko, a ty z něj nejsi zase až tak na větvi a vlastně ti nijak rozkošné nepřipadá. Co v takovém případě uděláš? Pravděpodobně své sestře neřekneš, že její potomek je vyloženě ošklivé stvoření. Určitě by ses totiž bála, že zraníš její city a nenapravitelně poškodíš váš sourozenecký vztah. Takže v jistých případech je úplně v pohodě neříkat druhým (stoprocentní) pravdu, jen se to s tou „nepravdou“ nesmí přehánět. Rozhodně ale platí, že když lžeme téměř neustále, ostatní nám rychle přestanou věřit. Takže je dobré uchylovat se k drobným lžím jen zřídka a rozhodně jen ve věcech, které nejsou podstatné.

Jak se vypořádat s nezdarem

„Když nebudu mít v pětadvaceti auto, super práci, rodinu a úžasný domov, tak jsem loser.“ „Když nevydělávám hodně peněz, necítím se v životě úspěšná.“ „Když mě někdo nemá rád, znamená to, že mám problém.“

Zní ti tohle uvažování v duchu „když budu mít to či ono, budu šťastná“ povědomě? A co kdybych ti rovnou řekla, že můžeme mít mnohem snazší život, když si odpustíme všechny ty vysoké nároky na život?

Všichni chceme být šťastní. Nikdy jsem neslyšela, že by si někdo stěžoval, že je spokojený a šťastný až moc. Přesto (a tady se to komplikuje) ať se cítíme jakkoli šťastní, vždycky existuje někdo jiný (však víš, o kom mluvím), kdo se ti jeví ještě šťastnější, hezčí nebo mnohem víc cool… A tak nemáme ve zvyku spokojit se s tím, co máme, ale chceme ještě něco lepšího, většího, úžasnějšího. A právě z toho důvodu jsme na sebe příšerně tvrdí: když se srovnáváme s ostatními, nic se nám nezdá dost dobré. A pak v sobě cítíme potřebu naplnit tu nikdy nekončící touhu být prostě nejlepší.

Klíčem k překonání téhle nešťastné situace je soucit. Konkrétněji: soucit a shovívavý přístup k sobě samé. Když jsi soucitná k sobě, vybereš si místo žárlivosti a zloby lásku. A když vidíš, že někdo má něco, co ty nemáš, vědomě se rozhodneš, že mu to nebudeš závidět, ale přát.

Soucit a pochopení ti taky pomůžou překonat negativní zkušenosti z minulosti a ty se díky nim dokážeš nad ně povznést. Je přirozené být naštvaná a rozhozená (klidně i delší dobu) kvůli nepěkným věcem, co se ti přihodily. Je normální zlobit se na člověka, který ti ublížil. Ale existuje i jiná cesta: namísto libování si v negativních pocitech se rozhodneš, že co se stalo, se stalo – a nedá se to odestát. Čas nevrátíš, ale můžeš se rozhodnout, že investuješ všechnu tu negativní energii, kterou máš v sobě, do něčeho pozitivnějšího. Když se naučíš nechat v jistých situacích věci odplynout, „pustit je“, budeš se cítit mnohem svobodněji. Budeš v mnohem větší pohodě. Prostě to nechej plavat! A víš, že dlouhodobé potlačování hněvu vede i ke zdravotním potížím? Zadržovaná zlost může vést ke stresu, vnitřnímu vyhoření, hyperventilaci, problémům se zády, ledvinami a mnoha dalším nepříjemným věcem. Takže z toho všeho plyne, že pro tvoje duševní i tělesné zdraví je mnohem lepší, když si vybereš lásku, naučíš se odpouštět a nevracet se do minulosti.

Když se má člověk rád, pomáhá mu to i v okamžiku, kdy se musí vyrovnat s nezdarem a prohrou. Když o tom budeš chvilku přemýšlet, určitě dojdeš k závěru, že z každé zkušenosti (tedy i té špatné), se můžeš něco naučit a obohatit se. Když pochopíš, že v čemkoli zlém můžeš najít i něco dobrého (jsi na tom sice špatně, ale poučila ses), už se ti ta příšerná situace nebude zdát tak hrozná. Když si uvědomíš, že i neúspěch je nedílnou součástí života, už ti nebude připadat jako konec světa, ale spíš jako něco, díky čemu se můžeš naučit zase něco nového. Konec konců kdybychom nikdy nechybovali, jak bychom se mohli ze svých chyb poučit?

Nezdar, bolest, odmítnutí… všichni děláme chyby a všichni se cítíme někdy zranění. I když máme sklon si myslet, že superúspěšní lidé vůbec netuší, co to prohra je, šíleně se mýlíme. Mým nejoblíbenějším příkladem je životní příběh J. K. Rowlingové. Víš, že její první knihu odmítlo vydat celkem jedenáct nakladatelů? Co kdyby si po jedenáctém neúspěchu řekla, že to vzdává? Ale naštěstí nic takového neudělala. A její série o Harrym Potterovi se stala obrovským bestsellerem a prodalo se přes sto miliónů kusů knih. Takže hlavně to nevzdávejme!

A ať už ti dospívání přinese jakékoli nepříjemné zážitky, vždycky mysli na to, že tyhle zlé chvíle tě nedefinují. Neurčují to, co jsi za člověka. Ty nejsi neschopná – jen jsi prostě a jednoduše udělala chybu. Rozhodně nikdy sama sebe kvůli nějakému nezdaru nezpochybňuj, protože takový přístup může vážně otřást tvým sebevědomím a sebedůvěrou. A taky nikdy nezapomínej na to, že minulost už změnit nemůžeš, ale o své budoucnosti rozhoduješ ty sama. Čím dřív uděláš krok směrem k něčemu pozitivnímu, tím dřív a rychleji se dokážeš nad vše zlé povznést.

Široké spektrum extroverze a introverze

Introverti a extroverti. Tak napřed si ujasněme, co tyhle termíny popisují. Extroverti jsou podle odborníků lidé, kteří čerpají energii a inspiraci především z okolního světa. Jsou hovorní a zbožňují a často vyhledávají společnost. Mají tendenci nejdřív jednat, pak myslet. Introverti jsou jejich opakem: čerpají energii ze svého vnitřního světa pocitů, myšlenek a prožitků. Bývají méně hovorní než extroverti, nemají rádi tzv. společenskou konverzaci a jsou více přemýšliví. Mají rádi duševní klid a soukromí.

„Neexistuje člověk, jenž by byl čistý extrovert nebo čistý introvert. Takový člověk by skončil v psychiatrické léčebně.“

– Carl Jung

Tyto termíny vymyslel Carl Jung, švýcarský psychiatr a psychoanalytik, již na počátku 20. století. A my toto rozdělení od těch dob bohužel stále používáme a sami sebe tak kategorizujeme. Jenomže to je velká chyba. Proč? Protože je mylné myslet si, že člověk je buď introvert, nebo extrovert. Jak introverze, tak extroverze má mnoho nejrůznějších poloh a úrovní. Nemusíš být nutně jedno či druhé a tvoje poloha na škále od extroverze k introverzi se může měnit každý den.

Většina lidí ale není ani introvert, ani extrovert. Takovým lidem se pak říká ambivert (člověk s rysy extroverze a introverze). To jsem třeba já. Například strašně ráda chodím do společnosti, ale na druhé straně jsem vyloženě nervózní, když se seznamuju s úplně cizími lidmi. Miluju telefonování, ale ruce se mi zalijí studeným potem pokaždé, když mi zavolá nějaké neznámé číslo. Ráda nacházím nové přátele, ale nesnáším, když musím udělat první krok. Umím být velmi společenská, ale stejně tak ráda se společnosti někdy vyhýbám a užívám si čas, který trávím o samotě.

Rozdíl mezi introverty a extroverty je způsoben chemií. Jak možná víš, lidský mozek má schopnost vytvářet hormon dopamin, tzv. hormon dobré nálady. A každý člověk má v mozku jinou úroveň dopaminové stimulace.

Lidé s přirozeně vyšší úrovní této stimulace mají sklon být introverty, protože se vyhýbají příliš silné dopaminové stimulaci, která by jim přivodila stres nebo pocit úzkosti. Naopak lidé s nízkou stimulací jsou snadno a rychle znudění, a vyhledávají tak vnější impulsy, které by jim hladinu dopaminové stimulace zvýšily – což „lidsky“ řečeno znamená, že se pak cítí dobře. Ambiverti zažívají oba stavy, což závisí na konkrétní situaci, v níž se nacházejí. Někdy člověk touží po akci a vzrušení, jindy ale nemá náladu na jakékoli podněty a chce mít klid. To i ono je úplně v pohodě, jen nezapomínejme naslouchat svému tělu i mysli!

Umění (ne)pustit věci

Teenageři mají někdy pekelně těžký život. Taky míváš občas pocit, že ses urputně snažila něco dokázat, ale nakonec se ti to nepovedlo? Jakože jsi dala do něčeho, na čem ti moc a moc záleželo, celé srdce i duši, ale ani všechny ty náročné a dlouhé hodiny a značné úsilí nakonec k ničemu nevedly? Možná to nebyl totální propadák, ale výsledek se rozhodně ani nepřiblížil tomu, v co jsi doufala.

Myslím si, že každý člověk zažije aspoň jednou v životě situaci, kdy má opravdu pocit, že už to vzdá. Že hodí ručník do ringu a ukončí to. Basta fidli. Všichni ten pocit známe. Takže z toho logicky vyplývá, že ať už se v nepříjemné situaci obrátíme s prosbou o pomoc na kohokoli, je téměř stoprocentně jisté, že ta osoba nebude mít problém naši situaci pochopit. V některých případech dokonce stačí, když se někomu vypláčeme na rameni, a motivace se nám zase vrátí. Ale bohužel existují i situace, kdy slzy situaci zachránit nedokážou (ach jo, škoda!).

Ještě mám v čerstvé paměti, jak jsem v posledním ročníku na střední prožívala vážně hodně těžké časy. Musela jsem žonglovat mezi studiem a aktivitami spojenými s Chrostin, s níž jsem organizovala první velkou akci, a navíc jsem psala tuhle knihu. Podtrženo a sečteno: musela jsem dodělat poslední ročník, a navíc jsem i podnikala. Co ti budu povídat: procházka růžovou zahradou to rozhodně nebyla. Čas letěl jak splašený kůň a mně nezbývalo než dřít a dřít. Jednoho dne jsem vstala z postele, byla jsem neuvěřitelně zesláblá a točila se mi hlava. Takže jsem si zase musela okamžitě lehnout. Příšerně mě rozbolely ruce a záda, a nějakou dobu jsem nemohla ani kreslit. Tahle situace mě totálně vyděsila. Co když jsem fakt úplně vyhořela?! Co když to už dál nedám?!

Chtěla jsem tu situaci co nejrychleji vyřešit, a tak jsem se objednala k lékaři na nejbližší možný termín. Když si mě vyslechl, pověděl mi, že „jsem až příliš pracovala a nedovolila jsem si ani trochu odpočinku.“ Prostě abych všechno zvládla, nenašla jsem si ani chvilku jen pro sebe.

„Dýcháte normálně?“ zajímal se.

„Jestli dýchám?“

„Lidé často zapomínají, jak je dýchání důležité. Nemáte někdy pocit, že nemůžete popadnout dech? Jako byste byla najednou z ničeho nic úplně bez dechu.“

„Občas. Když cítím, že mě přepadne nával paniky.“

„Aha. A víte, že se dá návalu paniky předejít právě správným dýcháním?“

Očividně jsem to nevěděla. Ale jeho radu jsem si vzala k srdci, a od toho dne jsem se cítila mnohem líp.

Brzy mi došlo, že jsem se upnula na splnění jednoho velkého cíle, a vlastně jsem úplně zapomněla na jednotlivé „drobnější“, ale také důležité milníky. Můj velký cíl byl tak vzdálený od toho, čeho jsem byla schopná dosáhnout ze dne na den, že jsem pocit, že to nejspíš musím vzdát, měla v podstatě neustále. Můj cíl se jevil vyloženě nerealisticky, takže jsem dostala strach, že už to nikdy „nedám“. Naštěstí mě moje tělo včas upozornilo, že takhle to dál nejde – že si musím naordinovat pauzu.

Někdy nastávají v životě chvíle, kdy je strašně moc důležité najít si čas jen a jen pro sebe. A nejde jen o čas na odpočinek, ale i o čas, kdy bychom měli slavit své drobné úspěchy. Takže se „odměňujme“ průběžně a nečekejme, až dojdeme k cíli své cesty, protože pak je velmi těžké udržet si patřičnou motivaci. Vždyť dokončení nějakého plánu může trvat ne dny či týdny, ale někdy i celé měsíce. Užívejme si! Dopřejme si nějaké potěšení a radost! Každého člověka těší něco jiného. Jak si představuješ pořádnou odměnu ty osobně? Je to parádní nakupování? Neodolatelný zákusek? Nebo třeba náhrdelník, po kterém už tak dlouho toužíš? Hlavně nezapomeň na to, že jde čistě jen a jen o tvou radost, a v té chvíli zapomeň na starosti o peníze, kalorie nebo jiné věci. Tu a tam si přece zasloužíš něco prima.

Když je člověk v jednom kole a neustále pracuje, zapomíná na oslavu malých vítězství a úspěchů, protože se příliš zabývá jen odfajfkováním dalších a dalších položek na seznamu věcí, které musí udělat. Ach, jak jsem na sebe bývala pyšná, když jsem vyprávěla kamarádům, jak mám neuvěřitelně moc práce. Jak pracuju od nevidím do nevidím. Jak mám tolik práce, že ani nemám čas zajít si s přáteli na grilovačku nebo si s nimi zaskočit někam posedět. Měla jsem přece jasný cíl. A k němu jsem cíleně směřovala. Cítila jsem se ale šťastná? Ani trochu.

Teď už dbám na to, abych si věci plánovala tak, abych měla každý týden alespoň nějaký čas jenom pro sebe – třeba si naordinuju „digitální detox“, dopřeju si dlouhou relaxační koupel, jdu na procházku, nebo se celý večer koukám na seriály, popřípadě si vyrazím do města nebo na nákupy. Když si povolím čas na odpočinek a vnímám i své drobnější úspěchy, je pak mnohem snazší udržet si motivaci k dokončení dlouhodobého, náročného úkolu. Když si člověk dobije tu a tam baterky, je pak cesta za snem mnohem snazší. Copak by auto dojelo z bodu A do bodu B bez paliva v nádrži?

Konec ukázky

Table of Contents

První kapitola