Nakladatelství děkuje za pomoc při transkripci čínských jmen panu Zdeňku Škrdlantovi.

Ukážka z elektronickej knihy

《解密》, 2002

Copyright © Mai Jia, 2002

Translation © Jan Sládek, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN 978-80-7462-715-6

NA POČÁTKU

1.

Muž, jenž v roce 1873 opouštěl na malém černém trajektu Tchung-čen, aby se v zahraničí věnoval studiu, byl nejmladším členem sedmé generace proslulé rodiny obchodníků se solí. Její členové byli známí jako Žungovi z Ťiang-nanu. Když odjížděl, říkali mu Žung C’-laj, ale po návratu si nechal říkat John Lillie. Pokud máme věřit pozdějšímu vyprávění lidí, John Lillie byl prvním členem rodiny Žungových, jenž se rozhodl vzepřít se rodinné tradici a místo toho, aby se věnoval obchodu, vydal se na akademickou dráhu — což stejně jako jeho zanícené vlastenectví úzce souviselo s dlouhými léty strávenými mimo vlast. Je ovšem třeba říct, že když ho rodina vybrala, aby jel do cizí země, rozhodně to nebylo proto, že by toužila po nějaké zásadní změně v zaběhaných zvyklostech a tradicích. Jediným důvodem byla naděje, že Johnova cesta může babičce Žungové o něco prodloužit život.

Babička Žungová se v mládí osvědčila jako skvělá matka: během dvou desítek let přivedla na svět devět synů a sedm dcer a všechny její děti se dožily dospělosti. Její početní potomci položili základy velkého bohatství rodiny Žungových, čímž jí zajistili neotřesitelnou pozici hlavy celého rozsáhlého klanu. Díky pozorné a láskyplné péči svých dětí, vnuků a vnuček se dožila podstatně vyššího věku, než by se dalo za běžných okolností očekávat, ale šťastná nebyla. V noci ji často trápily zlé, zmatené sny a budily ji ze spánku. A jako by nestačily noci naplněné trýznivými výkřiky, noční můry ji často pronásledovaly i během celého následujícího dne. V dobách, kdy trpěla svými nočními představami, jí celá početná rodina včetně jejích vlastních potomků připadala jako nesnesitelná přítěž — a ještě víc ji tížil nesmírný rodinný majetek. Místností se rozléhal vyděšený jekot připomínající křik havranů, jenž dokázal rozechvět i jinak klidně plápolající plameny v železném koši s ohněm. Ráno pak do sídla rodiny Žungových přicházelo několik místních učenců, od nichž se čekalo, že nabídnou výklad stařeniných snů. Všichni se snažili, jak nejlépe uměli, ale postupně se stále jasněji ukazovalo, že jejich pomoc není k velkému užitku.

Znalci a vzdělaní lidé se v domě Žungových střídali jak na běžícím pásu, ale největší dojem ze všech vykladačů snů na babičku Žungovou udělal mladík, jenž teprve nedlouho předtím přistál v Tchung-čenu po dlouhém pobytu kdesi za mořem. Nejen že velmi přesně interpretoval smysl stařeniných snů, ale někdy se zdálo, že dokáže velmi jasnozřivě posoudit i význam jednotlivých postav z budoucnosti. V důsledku jeho značného mládí ho ale lidé nebrali příliš vážně a nevěřili jeho vykladačským schopnostem, které považovali za příliš povrchní — ostatně samotná babička Žungová často říkávala, že „využívat služeb mladíků, jimž ještě teče mléko po bradě, nepřináší nikdy nic dobrého“. Všichni se shodovali, že při vykládání snů si vede velmi dobře, ale když přijde na věštění budoucnosti, jeho schopnosti jsou stále ještě velmi nedokonalé. Pokud hned zpočátku sešel z cesty, později už nedokázal najít správný směr. Po pravdě je třeba přiznat, že stařeniny sny z první části noci mu při vykládání nedělaly velké potíže, ale se sny, které se jí zdály před úsvitem, si nevěděl rady. A ještě bezradněji působil, když měl vykládat sny ukryté ve snech. Sám upřímně přiznával, že vykládání snů ani věštectví nikdy nestudoval a že to málo, co umí, se naučil pozorováním a soustředěným nasloucháním svému dědečkovi. V minulosti se navíc podobnými věcmi zabýval jen příležitostně, a proto se rozhodně nepovažoval za odborníka.

Babička Žungová pomalým pohybem odsunula zasouvací dveře a s pohledem upřeným na stříbrné ingoty vyrovnané do malé hromádky mladíka požádala, aby svého dědečka přiměl k cestě do Číny. Dostalo se jí ale jednoznačně zamítavé odpovědi: něco podobného není v žádném případě možné. A to hned ze dvou důvodů. Především, mladíkův dědeček je velmi bohatý muž a už dávno ztratil zájem o peníze, natož aby se kvůli nim vydával z domu. Navíc měl na zádech už dlouhou řadu křížků a představa cesty za oceán by ho jistě k smrti vyděsila. Mladík ale nechtěl svou bohatou klientku zcela odmítnout, a tak přispěl alespoň radou: pokud chce babička Žungová získat schopného vykladače snů, ať vybere nějakého člena rodiny a pošle ho na studia do zahraničí.

Když nemůže Mohamed k hoře, musí hora k Mohamedovi.

Babička Žungová ale měla bezpočet potomků, a tak najít vhodného kandidáta — navíc pro takto zodpovědný úkol — nebylo nijak snadné. Při výběru se musela zohlednit dvě hlavní kritéria, bez nichž by plán nikdy nemohl fungovat. Ten, jehož pošlou studovat za moře, musí být babičce Žungové oddaný, aby se pro ni nezdráhal podstoupit značnou oběť spojenou s dlouhým pobytem mimo vlast, daleko od svých blízkých. Navíc muselo jít o inteligentního jedince s hlubokým zájmem o studia, aby si dokázal co nejdříve — a pokud možno co nejlépe — osvojit složité techniky interpretace snů a schopnosti věštění. Po dlouhém zvažování a posuzování všech možných příbuzných babička a spolu s ní celá rodina pro obtížný úkol vybrala dvacetiletého vnuka jménem Žung C’-laj. A tak se Žung C’-laj vydal přes moře za vzděláním. V kapse ho hřál doporučující dopis od neznámého mladého cizince a na ramenou mu seděla tíže nesnadného úkolu: co nejrychleji najít způsob, jak co nejvíce prodloužit ubohé babičce život. Měsíc po jeho odjezdu se jedné bouřlivé noci parník, na jehož palubě se plavil i Žung C’-laj, divoce kymácel ve vzdutých vlnách. Babičce Žungové se v tutéž noc zdálo, že loď byla při tajfunu potopena a její vnuk se proměnil v potravu pro ryby. Živý sen ji zcela ovládl a nesmírně ji vyděsil — doslova jí vyrazil dech. Stařena přestala dýchat a poté následovala zástava srdce. Sen stařenu připravil o život. Zemřela ve spánku. Mladík absolvoval dlouhou a obtížnou cestu, na jejímž konci jej kromě setkání s novým učitelem, jemuž s patřičnou úctou odevzdal svůj doporučující dopis, čekala zpráva o babiččině smrti. Informace vždy putují daleko rychleji než lidé. Ze zkušenosti víme, že dokážou předběhnut i toho nejrychlejšího běžce a do cíle dorazí pokaždé první.

Starý muž si mladíka, jenž k němu dorazil z tak vzdálené země, změřil pátravým pohledem, jímž by snadno srazil i ptáka letícího vysoko ve vzduchu — alespoň mladíkovi to tak připadalo. Starce ten exotický student, jenž ho navštívil na sklonku jeho dlouhého života, zaujal a rád by ho přijal za svého žáka. Žung C’-laj si vstřícnosti a ochoty starého učitele vážil, ale po babiččině smrti neviděl ve studiu ezoterických umění žádný smysl. Dlouho vše zvažoval a nakonec se rozhodl pro návrat domů. Pak se ale něco stalo: čekal na loď, jež by ho odvezla do vlasti, a seznámil se s dalším Číňanem studujícím na vysoké škole, kde učil dědeček mladého vykladače babiččiných snů. Nový známý ho vzal na několik přednášek, po jejichž absolvování se Žung C’-laj rozhodl, že přece jen zůstane. Zjistil totiž, že se musí a chce mnoho učit. Bydlení hledat nemusel, ubytoval se v pokoji druhého Číňana. Přes den společně navštěvovali — spolu se studenty z Bosny a Turecka — přednášky z matematiky a geometrie a v noci chodili s jedním starším studentem z Prahy na koncerty. Žung C’-laj si pobyt na škole tak užíval, že si vůbec neuvědomoval, jak rychle utíká čas. Když konečně dospěl k rozhodnutí, že by se měl vrátit domů, s překvapením zjistil, že od jeho odjezdu uplynulo celých sedm let. Na podzim roku 1880 se Žung C’-laj nalodil spolu s několika desítkami sudů mladého vína na loď a vydal se na dlouhou cestu opačným směrem, než jakým před sedmi lety připlul. Než uprostřed zimy konečně dorazil domů, mladé víno dozrálo a získalo lahodnou chuť, jež by neurazila ani skutečného milovníka a znalce.

Z mnoha svědectví obyvatel Tchung-čenu víme, že rodina Žungových se za sedm let C’-lajových studií v zahraničí vůbec nezměnila — klan Žungových byl stále klanem Žungových, obchodníci se solí stále obchodovali se solí, rodinné jmění se nepřetržitě rozrůstalo a pokladnice se plnily stejně rychle jako dřív. Změnil se pouze mladý muž, jenž se na babiččinu žádost vydal na studia do zahraničí — už nebyl tak úplně mladý, a navíc se vrátil se skutečně neobyčejně zvláštním jménem: Lillie. Ale nešlo zdaleka jen o to, že si nechal říkat John Lillie. Ze vzdálené země si přivezl řadu divných zvyků: zbavil se obvyklého copu, místo dlouhého pláště z hedvábí nosil krátký kabátek, ohromoval zálibou v pití vína barvy krve, když mluvil, co chvíli mu z úst vylétala slova znějící jako švitoření ptáků a tak podobně. Ze všeho nejpodivnější ale bylo, že za nic na světě nedokázal snést vůni soli — když ho během procházek přístavem nebo při návštěvě obchodu v nose polechtal zápach soli, okamžitě se mu udělalo nevolno, začal se dávit a několikrát se dokonce pozvracel — pokud měl prázdný žaludek, z úst mu vycházely jen odporně hořké žaludeční šťávy. Nikdo nechápal, jak je možné, že syna obchodníka se solí tak silně odpuzuje její vůně. Všichni se jeho nevysvětlitelného odporu děsili a hleděli na něj skoro jako na člověka, jenž si ze zámoří přivezl nějakou neznámou, ale nesmírně nebezpečnou nemoc. Žung C’-laj později vysvětlil, co se mu stalo — během plavby přes oceán nešťastnou náhodou spadl přes palubu a spolykal tolik slané vody, že málem zemřel, a tento hrůzný zážitek se mu navždy zadřel pod kůži, pronikl mu až do samého morku kostí. Od onoho děsivého okamžiku na lodi neustále žvýkal čajové lístky, bez nichž by cestu domů nejspíš nezvládl. Vysvětlit, co se mu stalo a proč si tak silně zošklivil sůl, nebylo nijak obtížné, ale přesvědčit všechny známé i neznámé, aby se s jeho nečekanou zvláštností smířili, bylo něco docela jiného. Všichni si kladli stejnou otázku: jak chce pro všechno na světě řídit podnik rodiny obchodující se solí, když nemůže vystát její vůni? Přece nemůže v jednom kuse chodit s ústy plnými čajových lístků. Jak by potom řídil své podřízené a rozdával příkazy?

Všichni chápali, že jde o velmi nepříjemný problém, který nebude snadné rozlousknout.

John měl ale při vší smůle se solí také velkou dávku štěstí. Ještě než odjel na studia do ciziny, jeho babička Žungová rozhodla — a stvrdila to také písemně —, že mu odměnou za jeho obětavost a věrnost rodině připadne všechno stříbro uložené v místnosti za posuvnými dveřmi. John takto získané peníze využil skutečně velmi dobře: v hlavním městě provincie známém jako město C založil nový vzdělávací ústav, který nazval Lillieho škola matematiky.

A právě ta se stala předchůdkyní slavné univerzity N.

2.

Univerzita N se proslavila ještě v dobách, kdy ji všichni znali jako Lillieho školu matematiky.

Prvním člověkem, díky němuž se zapsala do povědomí široké veřejnosti, byl samotný zakladatel: John Lillie. Přestože mu to všichni usilovně vymlouvali, k všeobecnému údivu trval na tom, aby na jeho škole mohly studovat i ženy, což bylo do té doby něco naprosto nepředstavitelného. Není tedy divu, že během prvních let své existence škola budila značný zájem a všichni ji vnímali jako místní kuriozitu — někteří jako peep show. Nikdo, kdo se z nějakého důvodu vydal do hlavního města provincie, si nenechal ujít alespoň krátkou zastávku u školy, kde s vytřeštěnýma očima sledoval úchvatné představení. Pánové postávali před vstupem do školy a měli pocit, jako by se procházeli čtvrtí červených luceren. V oněch dobách stále ještě vládly feudální zvyky a samotný fakt, že na škole mohou studovat i osoby ženského pohlaví, by zcela stačil k tomu, aby ji úřady bez milosti zavřely. Proč se tak nestalo a škola mohla pokračovat ve vyučování studentů i studentek, je dodnes záhadou, pro kterou existuje řada různě přesvědčivých vysvětlení — tím nejlepším je nejspíš vliv rodiny Žungových, jejíž oficiální rodokmen patřil k nejdelším v celé provincii. Když se na něj pozorně podíváme, zjistíme, že všechny studentky z prvních let působení Lillieho školy patřily k hlavní větvi rodiny Žungových. S velkou pravděpodobností se dá předpokládat, že ctihodní vládci rodinného klanu argumentovali asi takto: co je komu do toho, jestli chceme kazit své vlastní dcery? A jak se později ukázalo, bylo to zdůvodnění více než dostačující. A protože na škole studovaly pouze dívky z rodiny Žungových, Lillieho škola se vyhnula nejtvrdší kritice a přes protesty mnoha spravedlivě pohoršených občanů přežila. První léta školy se dají snadno přirovnat k dospívání dětí: provázela je spousta křiku a její existenci nebylo možné přehlédnout. Netrvalo dlouho a Lillieho škola matematiky byla skutečně slavná.

Druhou osobou, jež přispěla k proslulosti školy a zajistila jí uznání veřejnosti, byl rovněž člen rodiny Žungových. Bylo to dítě, jež se narodilo ze vztahu staršího bratra Johna Lillieho s mladou konkubínou. Vzal si ji, přestože mu bylo již hodně přes šedesát let. Narodila se jim dcerka a John Lillie tak získal neteř. Na svět přišla s neobvykle velkou kulatou hlavou, ale jinak na ní nebylo možné shledat sebemenší vadu; šlo o velmi inteligentní dívku. Již velmi záhy začala udivovat svou neobyčejnou bystrostí, která se projevovala především ve všech oblastech souvisejících s matematikou či třeba jen obyčejnými počty. Na Lillieho školu matematiky vstoupila již v jedenácti letech a ve dvanácti se zúčastnila soutěže v počítání s počitadlem — jejím soupeřem byl jeden z nejzkušenějších počtářů na celé škole. Lidé nevěřili vlastním očím, když viděli, jak rychle sčítá, odčítá, dělí a násobí; dvě čtyřmístná čísla vynásobila rychleji, než by si člověk stačil odplivnout. Matematické problémy, nad nimiž si ostatní dlouho lámali hlavu, dokázala rozlousknout jak přezrálý ořech. Mnohé z těch, kteří jí kladli různé složité matematické otázky, její rychlé a vždy správné odpovědi neskutečně dráždily. Našli se dokonce tací, kdo tvrdili, že podvádí a řešení má předem připravená, ačkoliv nikdo netušil, jak by něco takového mohla dokázat.

Jistý slepec, jenž se živil věštěním budoucnosti z tvaru lidské hlavy, jednou prohlásil, že podobní géniové se rodí jen jednou za tisíc let.

V sedmnácti letech se vydala na cestu kolem půlky světa — společně se svou sestřenicí, která se chystala na studia univerzity v Cambridgi. Když na palubě zaoceánské lodi vplouvaly do londýnského přístavu zahaleného v husté mlze, sestřenice (jež od mládí ráda a často skládala básně) zážitek popsala zhruba následujícími verši —

Se svolením mocných vln,

přistávám u břehů Británie.

Velké Británie,

Velkolepé Británie,

jejíž krásu nemůže skrýt ani mlha…

Nadanou dívku probudilo sestřenčino mumlání — své básně si totiž vždy ráda přeříkala pěkně nahlas, aby slyšela, jak znějí. Zamžourala na ni rozespalýma očima, podívala se na zlaté hodinky a řekla: „Na moři jsme strávily třicet devět dnů a sedm hodin.“

Hned nato se dívky pustily do oblíbené matematické hry, přesně jak byly zvyklé a jak to měly obě rády:

„Třicet devět dnů a sedm hodin je…?“

„Devět set čtyřicet tři hodin.“

„Devět set čtyřicet tři hodin je…?“

„Padesát šest tisíc pět set osmdesát minut.“

„Padesát šest tisíc pět set osmdesát minut je…?“

„Tři miliony tři sta devadesát čtyři tisíc osm set vteřin.“

Podobné matematické přestřelky neodmyslitelně patřily k jejímu životu — lidé ji brali jako chodící počitadlo; očekávali, že bez ohledu na to, jak obtížnou otázku jí položí, vždy okamžitě přispěchá se správnou odpovědí. Jako by ji tahala z klobouku. Neustálým procvičováním se ještě více zdokonalovala a postupně dosáhla tak mimořádných schopností, že jí lidé začali říkat „Počtářka“. Někteří, zejména ti, kteří si všímali také její neobvykle velké hlavy, jí přezdívali „Počtářská hlavička“. Všichni uznávali, že v práci s počitadlem nemá rovného. Zdálo se, jako by se v ní soustředily všechny matematické zkušenosti a znalosti nastřádané mnoha generacemi obchodnické rodiny Žungových; jako by se množství vědomostí nějakým zázrakem zhutnilo v neskutečnou kvalitu.

Záhy po nástupu na univerzitu v Cambridgi se ukázalo, že kromě svých matematických schopností, jichž rozhodně neubývalo, právě naopak, má ještě další předpoklady, o kterých neměl nikdo — ani ona sama — do té doby nejmenší tušení. Takřka okamžitě se projevil její talent na jazyky. Zatímco ostatní studenti pracně memorovali slovíčka a snažili se vtlouct si do hlavy složité gramatické poučky, ona se jazyky učila zcela přirozeně od svých nových přátel — a navíc k všeobecnému údivu stále rychleji. Každý semestr si našla novou spolubydlící — pokaždé z jiné země — a na jeho konci mluvila jejím jazykem. Plynně a s hlubokou znalostí idiomatiky. Na této metodě osvojování cizích jazyků samozřejmě není nic objevného ani neobvyklého — používá ji spousta lidí a většinou spolehlivě funguje. U naší dívky ale udivovala neobyčejná rychlost, s jakou si osvojovala další jazyky, a také způsob, jakým je ovládala. Za několik let se naučila sedm cizích jazyků, jimiž nejenže mluvila, ale také četla a psala. Jednou v univerzitním kampusu potkala tmavovlasou dívku, kterou z nějakého neznámého důvodu oslovila. Když zjistila, že jí nerozumí, postupně vyzkoušela všech sedm jazyků, jež si v předešlých letech osvojila, ale k ničemu to nevedlo. Ukázalo se, že neznámá studentka právě přijela z Milána a mluví pouze italsky. Jakmile to naše výjimečně talentovaná dívka zjistila, okamžitě ji požádala, zda by s ní sdílela společný pokoj. Během následujícího semestru se začala zabývat tajemstvím Newtonova Matematického mostu.

Newtonův Matematický most je jednou z nejznámějších zajímavostí a pamětihodností Cambridgeské univerzity. Most je sestaven ze sedmi tisíc sto sedmdesáti sedmi dřevěných, různě velkých dílů, které se protínají v deseti tisících dvou stech devadesáti devíti bodech. Kdybyste je chtěli ve všech průsečících spojit, potřebovali byste přinejmenším deset tisíc dvě stě devadesát devět hřebíků. Newton ale všechny hřeby hodil do řeky Cam a most postavil tak, že drží jen vlastní vahou a zemskou přitažlivostí — čímž stvořil jeden z matematických divů. Studenti na matematické katedře Cambridgeské univerzity se dlouhá desetiletí snažili rozlousknout tajemství samonosného mostu — přesněji řečeno snažili se narýsovat jeho co nejpřesnější repliku. Nikomu se to nepodařilo. Řada studentů dokázala „postavit“ most za použití více než tisíce hřebů, ale pod tisícovku se dostalo jen několik matematických hlav. Originálu se nejvíc přiblížil jistý Islanďan, jenž si vystačil s pěti sty šedesáti jedním hřebem. Slavný matematik profesor sir Joseph Larmor (v té době působící jako předseda Newtonské matematické společnosti) prohlásil, že každý, kdo dokáže přijít s návrhem využívajícím méně hřebů než zmíněný islandský student — byť třeba o jeden jediný —, bude za své úsilí a nadání oceněn doktorátem z matematiky. A přesně tak se „Počtářská hlavička“ dostala k diplomu potvrzujícímu absolvování doktorandského studia matematiky na univerzitě v Cambridgi. Podařilo se jí sestavit model Matematického mostu, který potřeboval jen tři sta osmdesát osm hřebíků. Po skončení slavnostního obřadu se zastavila s jedním z vedoucích katedry, s nímž se pustila do diskuze v italštině — jen aby ukázala, jak dokonale zvládla další jazyk.

To vše se stalo během pátého roku studia v Cambridgi, když jí bylo dvacet dva let.

Následujícího roku ji na univerzitě v Cambridgi navštívili dva bratři, kteří snili o tom, že pozvednou lidskou rasu a umožní lidem cestovat vzduchem; jejich nadšení, odvaha a vize ji natolik uchvátily, že s nimi odcestovala do Ameriky. O dva roky později se v Severní Karolíně odlepilo od země první letadlo; úspěšně se vzneslo na písečné duny a vystoupalo k obloze. Na spodní části trupu letadla byla stříbrnými písmeny zapsána jména nejvýznamnějších lidí, kteří se podíleli na návrhu a stavbě stroje. Ve čtvrtém řádku stálo:

Křídla letadla navrhla: Lillie „Počtářka“ Žungová, z města C v Číně.

Lillie „Počtářka“ Žungová bylo jméno, které naše nadaná matematička používala během pobytu na Západě, ale při pohledu do análů rodiny Žungových zjistíme, že se jmenovala Jou-jing Žungová — a že byla potomkem již osmé generace. Muži, kteří ji odvedli do Spojených států a ukončili tak její studia na univerzitě v Cambridgi, byli průkopníci létání se stroji těžšími než vzduch, jistí bratři Wrightové.

Jestliže lze říct, že létající stroj bratrů Wrightových vynesl její jméno do nebe, ona sama vynesla pověst Lillieho školy matematiky až ke hvězdám. Po skončení občanské války si uvědomila, že osud jejího národa je více než nejistý, a rozhodla se pro návrat do vlasti, kterou nechtěla v jejích nejtěžších chvílích nechat na holičkách. Opustila svého dlouholetého snoubence a zamířila zpátky na svou alma mater, kde přijala pozici vedoucí matematické katedry. V této době již Lillieho škole matematiky říkali univerzita N. V létě roku 1913 do Číny přicestoval předseda Newtonské matematické společnosti, profesor sir Joseph Larmor, a přivezl s sebou model nynější vedoucí matematické katedry na univerzitě N, při jehož stavbě si talentovaná studentka vystačila s třemi sty osmdesáti osmi hřeby — na počest jejího úspěchu most následně na univerzitním pozemku skutečně postavili. Návštěva věhlasného britského učence univerzitu ještě více proslavila, lze tedy říct, že profesor sir Joseph Larmor byl třetí osobou, jež výrazně přispěla k její proslulosti.

V říjnu 1943 město bombardovala japonská letadla a univerzita N lehla popelem. Při požáru shořel i nesmírně cenný dar, jejž s sebou přivezl profesor sir Joseph Larmor — model Newtonova Matematického mostu v měřítku jedna ku dvěma stům padesáti. V té době již ale byla žena, která ho sestrojila, celých dvacet devět let mrtvá. Zesnula rok po Larmorově návštěvě univerzity. Nebylo jí ještě ani čtyřicet let.

3.

Jou-jing Žungová, jinak známá jako Lillie „Počtářka“ Žungová, zemřela při porodu.

Nešťastný porod proběhl tak dávno, že všichni, kdo ji na vlastní oči viděli trpět a kdo byli svědky jejího předčasného odchodu, již dávno nežijí, ale příběh jejího tragického osudu a nesmírného strádání se předává z generace na generaci, stejně jako si lidé vyprávějí o krvavých bitvách. Putoval mezi tolika ústy, že se postupem času značně změnil: vybrousil se do skutečného literárního klenotu a získal mnoho pozoruhodných detailů připomínajících díla slavných klasiků, až se začal podobat velkolepým severským ságám. Jak si jistě dokážete představit, Lillie při porodu trpěla jako zvíře. Její křik — alespoň máme-li věřit nejznámějším verzím — zněl nemocnicí celé dva dny a celé dvě noci. Pach krve se nejprve šířil porodním sálem, z něhož pronikl do chodeb a z nich se nakonec rozlil do okolních ulic a uliček. Lékaři se ji snažili ze všech sil zachránit: vyzkoušeli všechny tehdy známé nejpokročilejší metody a neopomenuli ani ty nejprimitivnější postupy porodních bab. Dělali, co mohli, aby pomohli dítěti na svět, ale hlavička ne a ne vyklubat se z dělohy. Zpočátku se to v chodbách přiléhajících k porodnímu sálu hemžilo členy rodiny Žungových a nechyběli tu ani početní zástupci rodiny z otcovy strany patřící ke klanu Lin, kteří čekali na dalšího potomka. S ubíhajícím časem ale početné zástupy řídly, až nakonec v porodnici zůstalo jen několik služebných. Délka a náročnost porodu odradila dokonce i ty nejvytrvalejší a nejodolnější příbuzné, kterým začalo být jasné, že dokonce ani radost doprovázející příchod dalšího přírůstku do rodiny (do obou rodin) nemůže vyvážit nejhlubší smutek nad ochodem jeho matky. Chvílemi se zdálo, že matka nemůže porod za žádných okolností přežít, jindy se zablýskla jiskřička naděje, že by přece jen mohla vydržet. Čas ale neúprosně pádil k jednoznačnému a nelítostnému rozuzlení.

Jako poslední k porodnímu sálu dorazil starý pan Lillie, jenž tu také nejdéle vydržel. Než z nemocnice odešel, podle svědků nahlas poznamenal: „To dítě bude buď génius, nebo ďábel.“

„Podle mého názoru existuje osmdesáti-, možná spíše devadesátiprocentní pravděpodobnost, že se žádné dítě nenarodí, tedy myslím živé dítě,“ poznamenal lékař.

„Uvidíte, že se narodí.“

„Ne, to je takřka nemožné.“

„V tom se mýlíte, neboť neznáte matku. Je to skutečně výjimečná pozoruhodná žena.“

„Zato znám tisíce jiných žen, a jestli se jí podaří dítě skutečně přivést na svět, bude to malý zázrak.“

„Ona je přesně ten typ lidí, kteří zázraky přivolávají!“

Starý pan Lillie řekl, co chtěl, a chystal se k odchodu.

Lékař ho ale v posledním okamžiku zastavil. „Tady jste v nemocnici, což znamená, že mě musíte vyslechnout až do konce. Co mám udělat, pokud to dítě skutečně nedokáže přivést na svět?“

Starý pan Lillie se na pár okamžiků odmlčel.

Doktor dorážel dál: „Přejete si, abych v takovém případě zachránil rodičku, nebo dítě?“

Starý pan Lillie ani na vteřinu nezaváhal: „Samozřejmě musíte zachránit ženu!“

Mohl ale starý pan Lillie tváří v tvář všemocnému nezvratnému osudu skutečně doufat, že jeho názor a přání bude mít sebemenší význam? Za úsvitu, po další noci strávené v nesnesitelných porodních bolestech, které stále nevedly ke kýženému výsledku, byla rodička na pokraji naprostého vyčerpání a nakonec upadla do bezvědomí. Lékaři ji probudili ledovými obklady a injekcemi s dvojitou dávkou povzbuzujících prostředků, aby ji připravili na poslední pokus. Vysvětlili jí to naprosto jasně: pokud se dítě nedostane na svět, nezbude jim než ho obětovat a zachránit život alespoň matce. Věci ale nešly podle jejich předpokladů; matce při posledním zoufalém pokusu vytlačit dítě z dělohy začaly selhávat orgány a zůstala skutečně jediná možnost. Lékaři se rozhodli dostat dítě na svět akutním císařským řezem, který provedli doslova v poslední chvíli.

Dítě se narodilo na úkor své vlastní matky, z čehož je jasně patrné, jak moc při porodu trpěla. Jakmile konečně spatřilo světlo světa, všechny překvapila neobvyklá — neskutečná — velikost jeho hlavy. Ta matčina ve srovnání se synovou hlavou vypadala jako zrnko hrášku! Vzhledem k tomu, že nebohá žena rodila své první dítě — navíc dítě s tak obří hlavou —, a k tomu jí bylo bezmála čtyřicet let, není divu, že porod nepřežila. Vlastně byl skutečně zázrak, že přežilo alespoň dítě. Cesty osudu jsou vždy nevyzpytatelné, ale v některých případech jeho zásahy působí takřka jako výsměch: žena, jež dokázala silou vlastní mysli zvednout do vzduchu několik tun oceli, se stala obětí jednoho z nejapných žertů přírody.

Jakmile dítě spatřilo světlo světa, rodina Linových mu usilovně vymýšlela jedno jméno za druhým — vyzkoušeli formální i neformální jména, všemožné přezdívky, a dokonce i slova, která se jako jméno vůbec nehodila. Záhy ale přišli na to, že je to jen zbytečné mrhání úsilím a časem. Obří hlava dítěte spolu s hrůzným příběhem jeho porodu volala po jediném jméně: nikdo mu neřekl jinak než „Hlavoun“.

„Hlavoun!“

„Hlavoun!“

Byl to přesně ten typ jména, které nikdy nikoho neomrzí.

„Hlavoun!“

„Hlavoun!“

Říkali mu tak jeho přátelé.

Říkali mu tak úplně všichni.

Možná se vám tomu nechce věřit, ale je to skutečně tak: nakonec mu tak říkali úplně všichni a on si toto zvláštní a nepříliš lichotivé jméno zasloužil, neboť napáchal spoustu odporných věcí. Rodina Linových tradičně patřila k nejbohatším v hlavním městě provincie. Její obchody se táhly v délce bezmála dvou kilometrů po obou stranách jedné z největších ulic. Jakmile ale Hlavoun dospěl, rozsáhlé rodinné jmění se začalo rychle scvrkávat, neboť bylo třeba platit Hlavounovy dluhy, které nadělal při hazardu, a spoustu peněz stály i jeho další početné maléry. Nebýt jisté prostitutky, která popadla nůž a několika ranami ho ubodala, Linovi by jistě přišli o celý majetek a nakonec nejspíš i o střechu nad hlavou. Mezi lidmi se vypráví, že Hlavoun se na dráhu zločinu vydal již v útlých dvanácti letech a smrt ho dostihla v pouhých dvaadvaceti. Během jediného desetiletí se aktivně zapojil do deseti, možná více vražd a svedl (a promptně také opustil) bezpočet žen. Při sázkách prohrál hromadu peněz a celou ulici plnou obchodů. Lidé nedokázali pochopit, jak je možné, že žena takových kvalit, génius, jaký se v nejlepším případě rodí jednou za tisíc let, přivedla na svět tak zkaženého syna.

Když Hlavoun zemřel, celá rodina Linových si zhluboka oddechla; bohužel nikoli nadlouho. Záhy po Hlavounově smrti se totiž objevila jistá záhadná žena. Přijela z nějaké cizí provincie a trvala na tom, že musí mluvit s hlavou rodiny. Když ji uvedli do pracovny vládce rodu, bez jediného slova padla na kolena a dala se do pláče. Pak ukázala na své nepřehlédnutelně vyklenuté břicho a řekla: „Tady mám dítě mladého pana Lina!“ Linovi věděli, že kdyby měli všechny ženy, které Hlavoun za svého života svedl, odvézt na moře, potřebovali by přinejmenším půl tuctu lodí — a možná ani ty by nestačily. Doposud se ale nestalo, že by se některá z jeho obětí objevila v domě a tvrdila, že nosí jeho potomka. Jak jsme již řekli, neznámá navíc dorazila z cizí provincie, takže Hlavounovi příbuzní nebyli jen pobouření, ale také krajně nedůvěřiví. Doslova ji nechali vykopnout ze dveří. Žena se domnívala, že hrubé násilí, které na ní spáchali, může vést k potratu, což ji po pravdě nijak zvlášť neznepokojovalo. Ale ačkoli si odnesla hodně modřin a bolestivých ran, dítě přežilo. Když nefungoval zásah zvenčí, zkusila to sama. Pevně sevřela ruku v pěst a několikrát se plnou silou udeřila do břicha. Ale ani to nepomohlo. V naprostém zoufalství nad svým nešťastným osudem se posadila doprostřed ulice a začala ječet na celé kolo. Za chvíli se kolem ní shromáždil početný dav zvědavců, z nichž jeden se nad ní ustrnul a poradil jí, aby zkusila štěstí na univerzitě N — protože koneckonců i Žungovi byli Hlavounova rodina. Nešťastnice se odpotácela na univerzitu, kde poklekla před Johnem Lilliem. Starý pan Lillie byl čestný a zásadový muž, jenž nedokázal snést, když se druzí lidé nechovali stejně vzorně jako on sám. Cítil s každým, kdo se stal obětí nespravedlnosti, a není tedy divu, že se ženy ujal. Hned následující den nařídil svému synovi Žungu Siao-lajovi — jemuž lidé říkali mladý Lillie —, aby ženu odvezl do jeho rodného města Tchung-čenu.

Koniec ukážky

Table of Contents

Na počátku