Aria

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na

www.lindeni.sk

www.albatrosmedia.sk

Nazanine Hozar

Aria – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Rukopis prekladu tohto diela vznikol

s finančnou podporou Literárneho fondu.

Mojej matke Tobe

Videl som toho veľa na povrchu Zeme.

Videl som dieťa privoniavať k Mesiacu.

Videl som klietku bez dverí, v ktorej nádhera trepotala krídlami,

rebrík, po ktorom Láska vystupovala na strechu Nebies.

Videl som ženu drviť svetlo v mažiari.

SOHRÁB SEPEHRÍ (z poémy Kroky vody)

prológ

1953

Mehrí otvorila oči. Ležala na hromade kobercov. „Vyzerá ako otec?“ spýtala sa.

Starý muž, Karími, držal dieťa. „Ona to nevie?“ pošepol manželke.

„Cíti to,“ odvetila Faríba a pozrela na dievčatko. Bola od manžela oveľa mladšia a patrila k nemnohým Mehriným priateľkám.

„Vidím na nej, že to nevie,“ trval Karími na svojom.

„Buď ticho. Masíruješ to malé, ako som ti ukázala?“

„Áno, áno.“ Trel dieťa na prsiach a na chrbátiku.

„Do čoho sme sa to priplietli,“ povzdychla si Faríba. „Masíruj ďalej.“ Vytiahla z chladničky kus mäsa a hodila ho na panvicu. „To je pre mamičku. Nie pre teba,“ objasnila manželovi. Znovu pozrela na Mehrí. „Vo chvíli, keď jej prvý raz padol zrak na toho muža, zničila si život. Vravela som jej, nech radšej pracuje, pre teba tu v pekárni. Ale povedala, že chce byť radšej jeho manželka. A takto to dopadlo.“

Po chvíli sa Karími spýtal: „Žena, prečo je to dieťa tak ticho?“

„Lebo má modré oči,“ odvetila Faríba. „A je prekliate, tak ako jeho matka.“

MEHRÍ LEŽALA NIEKOĽKO hodín bez pohnutia pod prikrývkami, opretá chrbtom o stenu. Hanbila sa pozrieť na priateľku.

„Varovala som ťa, aby si sa zaňho nevydávala, však?“ povedala Faríba. „Koľkokrát som ti opakovala, že ťa bude biť?“ Potom zakrútila dieťatko do šatky, pritisla si ho k prsiam a podišla k Mehrí. „Nechceš si ju podržať?“ opýtala sa jej.

Mehrí mlčala.

„Nemôžeš sa tváriť, že neexistuje. Áno, je to dievča. Ale to ešte nie je koniec sveta.“

„Zabije ma,“ precedila Mehrí.

Aj Karími sa opieral o stenu, tvár mal zakrytú novinami. Triasli sa mu ruky. Vysilil sa, keď pomáhal pri pôrode. A teraz sa hanbil na Mehrí vôbec pozrieť.

„Vieš, muž môj, keby sme mali rádio, nemusel by si čítať noviny. Veď ich ledva udržíš,“ dohovárala mu Faríba. „V rádiu vraj vysielajú všeličo možné. Aj rozhlasové hry. Niekedy by som si rada nejakú vypočula.“ Odvrátila sa od Mehrí, škrtla zápalkou a hodila ju do otvorených dvierok sporáka.

Karími si posunul okuliare na špičku nosa a poskladal noviny. „Hlúposti,“ utrúsil. „Teba zaujíma rádio, keď na severe má dnes už skoro každý televízor. Načo som sa v mladosti učil čítať? Aspoň si môžem prelúskať noviny. Vtedy nevedel čítať skoro nikto. Ani mama, ani otec. Bol som široko-ďaleko jediné decko, čo vedelo čítať. Sám som sa naučil každú literu a ty...“

„Čo je televízor?“ skočila mu Mehrí do reči a zdvihla zrak. Všimla si, že dieťatku padol na vlasy lúč svetla. Malo ich ryšavohnedé ako jeho otec.

„Niečo ako filmové plátno, iba menšie,“ vysvetlil Karími, ani na ňu nepozrel. „Vmestí sa aj do izby. V Severnej štvrti o ne nie je núdza. Aj Mosaddek v ňom bol.“

„Prečo bol premiér v televízore?“

„Aby ukázal ľuďom, že je nažive. Ktosi sa ho pokúsil zabiť. Určite tí špinaví Briti.“ Karími sa už opäť venoval novinám. „Bodaj ich všetkých vzal čert. Ak to nie sú komunisti, sú to Angličania, a ak nie Angličania, tak tí potvorskí mohamedáni, čo si myslia, že sa vyrovnajú Bohu. A ak to nie sú...“

Faríba tresla kanvicou o sporák. „Tá chuderka dnes v noci div nezomrela a ty tu budeš tárať o nejakých politikoch?“

„Pred ňou si od teba nedám nadávať,“ upozornil ju. „A hovor si, čo chceš, túto krajinu už nikto nenosí v srdci. Iba on. Mosaddek je trieda. Trieda, počuješ?“

Mehrí zavrela oči a tvárila sa, že spí.

„Ale toto je ženská záležitosť,“ dodal Karími tichšie a ukázal posunkom na dievčatko. „Chceš, aby o nás susedia začali klebetiť? Nemôžeme ju tu nechať.“

„Pravdaže, pán Karími,“ odbila ho Faríba. „Ty si tu seď, chlipkaj čaj a čítaj noviny. Len sa skús občas zamyslieť, čo by ti na to povedal ten tvoj úžasný Mosaddek.“

DVA DNI ODMIETALA Mehrí vziať dieťa na ruky, dokonca aj vtedy, keď jeho otec Amír kopal do vchodových dverí na prízemí pekárne. Faríba naňho z balkóna na druhom poschodí kričala, že jeho syn nie je syn, ale dievča.

„Tak mi sem to decko prineste, nech ho zahluším,“ povedal Amír.

„Musíš mu dať meno,“ obrátila sa Faríba na Mehrí. „Čím skôr.“

Ani do večera však nijaké meno nevymyslela. Amír pritom ďalej sedel pred dverami a čakal, kedy sa mu naskytne príležitosť zabiť to dieťa.

„Vrieska na zákazníkov, keď vchádzajú do pekárne,“ posťažovala sa Faríba. Natriasala dieťatko v rukách. „Musím jej dávať sušené mlieko, aby si vedela, a to jej neprospieva.“ Faríba sa pohniezdila na perzskom koberci na dlážke. Dopila posledný hlt ginu z čajovej šálky. Potom ju rázne položila na koberec. „Máš predsa brata.“

„Ten mi nepomôže,“ odvetila Mehrí.

„To opakuješ stále, aj keď to nevieš naisto. A ten Amír dievčatko asi naozaj radšej zabije, než aby naň musel platiť. Okrem brata nemáš nikoho?“

„Nie.“

Do miestnosti vošiel Karími a sadol si k manželke. „Ešte si sa nedala dokopy, dieťa?“ spýtal sa. Rozprával milým, ale unaveným hlasom. Poznal Mehrí od trinástich, jej kamarátka Faríba bola o päť rokov staršia. Ťažko znášal pohľad na jej bolesť.

Mehrí si spustila závoj a sklopila zrak. Zahryzla do cípu jemnej látky. Niekoľko týždňov ju neprala. Občas sa na ulici v duchu pýtala, či ostatným nesmrdí.

Faríba vystrela hrubé nohy z tureckého sedu a vstala s dievčatkom v náručí.

„Žena,“ oslovil ju Karími a takisto vstal. „Odlož to dieťa a poď sem.“

Zamierili do vedľajšej miestnosti, pošepky sa rozprávali. Mehrí ich aj tak počula, síce iba útržkovito, ale to stačilo.

„To nemôžem,“ povedal Karími.

„Budeš za ne platiť?“ spýtala sa Faríba.

„Toto je môj dom. Nezabúdaj, kde je tvoje miesto, žena!“

„Je to moja priateľka. K priateľom sa správam, ako chcem ja. A poznám ju. Viem, že o bratovi klame.“

„Vláda pre ľudí ako ona ani prstom nepohne,“ pripomenul jej Karími.

„No tak sa o ňu budú musieť postarať tí jej,“ rozhodla Faríba. „Neviem, čo iné ti na to povedať, muž môj. Keby sme nemali také zákony...“

„Kašli teraz na zákony. Čo urobíme s ním?“

„Tým sa budeme zaoberať neskôr. Ak bude treba, jednoducho mu tú jeho ryšavú gebuľu odfiknem.“

PEKÁR S MANŽELKOU sa ešte vždy rozprávali, keď Mehrí vzala dieťatko a vyšla von cez zadné dvere. V snehu si povolila závoj a obnažila stvrdnutú tmavú bradavku. Prsník ju štípal od tuhého mrazu. Priložila bradavku k dcérkiným ústam, ale mlieko vytieklo na zem. Bolo jej chladno, no pokožka dieťatka bola studenšia. Na oblohe sa mesiac skryl za oblak. Mesto priľahol závoj snehu. Cítila, že jej po nohe steká krv. Zanechávala za sebou červené stopy. Keby Amír chcel, mohol ju podľa nich sledovať ako vlk svoju korisť.

Mehrí však vedela, ako mu prejsť cez rozum. Ako malá žobráčka sa musela vedieť stratiť v uliciach severného Teheránu, kde bývajú bohatí a niektorí z nich jej tam občas dali najesť. Ale väčšinou nedostala nič, na rozdiel od brata. Lenže on bol chlapec.

Na Pahlavího ulici, ktorá spájala Severnú štvrť s Južnou a rozdeľovala svety a životy, ju zarazilo, ako veľmi sa zmenila: bola takmer prázdna, takmer úplne tichá, rozprávali iba jej prízraky a bohatí šli dávno spať. Zasnežené cesty sa vo svetle pouličných lámp tiahli do diaľky, až ku končiarom Alborzského masívu dvadsať kilometrov odtiaľ. V detstve snívala, že sa tam raz pozrie. Roztiahne ruky a zaletí tam, ako fénix zo starých bájí. Vždy sa zamýšľala, či z tej výšky vidieť všetky tajomstvá mesta. Dýchajú ľudia z hôr slobodnejšie než obyvatelia mesta? Predstavovala si, ako si bohatí robia pikniky na úbočiach tých hôr a na brehoch riek.

Po troch hodinách chôdze sa ocitla kdesi blízko centra mesta. Triasli sa jej nohy. Bolesť v nich pulzovala v rytme vojenského bubna, svaly udierali o kosti. Bolelo ju celé telo. A najviac rozkrok. Čo by sa stalo, keby jej dieťa vypadlo z rúk? Zmrzlo by a stal by sa z neho odkaz budúcim generáciám: Dajte si pozor na narodenie, pozor na život, pozor na to, keď prídete a nikto vás nebude chcieť. Keby jej dieťa spadlo, rozletela by sa mu hlava? Popraskali by mu všetky kosti v tele? Alebo by to bolo ako pri pôrode, keď maličká ovládla všetko okolo seba a vnútila svoje telo svetu?

Ako Mehrí kráčala, mesto sa jej odhaľovalo. Budovy a ulice sa vynárali a predstavovali jej svet privilegovaných. Tu, v centre mesta, vyzerali domy vyššie; zblízka boli ozrutánske ako hory, ktoré ich obklopovali. Na jednej strane ulice stála najvyššia budova, akú kedy Mehrí videla. Bol na nej zobrazený starý muž: predseda vlády Mosaddek. Spoznala ho. Teraz poznal jeho tvár už každý. Chvíľu naňho pozerala, potom pokračovala v ceste, popri zaparkovaných autách a tej hŕstke vozidiel, čo ticho plávali nocou. Ešte aj autá sa zmenili, odkedy tu bola naposledy. Mali štíhlejšie tvary a farby, aké v živote nevidela.

Zrazu sa ulice aj chodníky rozšírili. Mehrí boleli omrznuté prsty na nohách. Dieťatko bolo nepochopiteľne ticho, ako keby tušilo, čo sa mama chystá urobiť. Mehrí sa dotkla rukou svojich citlivých stehien, zavŕtala sa k nim cez všetky tri vrstvy závoja: jedna znamenala zbožnosť, druhá kultúru, tretia teplo. Nabrala za hrsť snehu, vsunula ruku pod závoj, tam, kde mala tržnú ranu, aby ju očistila, ale studené kryštáliky bolesť iba zhoršili. Prsty mala od krvi. Znovu priložila bradavku k dcériným ústam, dieťatko ju stále odmietalo.

Kráčala ďalšiu hodinu, až kým nedošla k veľkej križovatke. Cez sneh na okraji ulice sa predierali steblá trávy. Mehrí sa rozhliadla okolo seba. Všetko tu bolo nové, všetko bolo moderné.

Mohla sa vydať štyrmi smermi. Vracať sa smerom na juh, ísť na sever alebo zostať tu, v uliciach vedúcich na východ a západ. Keď pozrela smerom na západ, uvidela ho znova – portrét starého muža, tentoraz na stránke novín prilepenej na tehlovom múre. Smerom na východ bola ulica užšia, vrúbili ju nízke stromy s holými konármi. Jeden sa spomedzi nich vymykal. Bola to moruša – poznala ju, lebo z podobnej kedysi s bratom ...

Koniec ukážky

Table of Contents

prológ

1953

prvá časť

Zahra

1958 – 1959

druhá časť

FEREŠTE

1959 – 1968

tretia časť

MEHRÍ

1968 – 1976

štvrtá časť

ARIA

epilóg

1981