Přeložila:

DANIELA ČERMÁKOVÁ

Jude Deveraux: Zapomenutá vražda

Vydání první

Copyright © 2020 by Deveraux Inc.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2418. publikaci

Přeloženo z anglického originálu A Forgotten Murder vydaného

nakladatelstvím MIRA v roce 2020

Český překlad © 2021 Daniela Čermáková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2021 Martina Černá

Přebal a vazba © 2021 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1542-3 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1543-0 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Jude Deveraux

Zapomenutá vražda

1

OXLEY MANOR, HOTEL V ANGLII

PŘED DVĚMA LETY

Puck nečekala, že najde nějaké tělo. Rozhodně nehledala kostru muže, na něhož si zřejmě už nikdo nepamatoval. Jak jen ho oplakávala, když zmizel. Její matka ji tehdy okřikla, ať přestane fňukat, že ve čtrnácti nemůže vědět, co je to láska.

Ona to ovšem věděla!

Nyní, o mnoho let později, byla stále na Oxley Manor a dnes ráno se ukrývala před matkou – jako obvykle. Absurdita toho, že jí bylo osmatřicet a stále se schovávala před matkou, jí nebyla lhostejná. Kdyby nedostala darem svoji milovanou chatičku, už by z Oxley dávno odešla. Nejspíš.

Místo, kde žila, přinášelo své výhody. Dneska se chystala zajít do rezervace na severním konci stotřicetiakrového pozemku. Dala si pozor, aby vypnula zvonění telefonu, uložila ho do náprsní kapsičky a zapnula na knoflíček. Až jí matka nevyhnutelně zatelefonuje a nedovolá se jí, prohlásí, že mobil opět zapomněla. Nechtěla, aby někdo zjistil, že ho používá pro fotografování všemožných rostlin, které našla na pozemcích, aby je mohla katalogizovat.

Jeden z farmářů jí prozradil, že jeho babička tu chodívala sbírat divoký tymián se žlutými lístečky. Bylinku pak používala při výrobě věnců, jež poté prodávala.

Rezervace sestávala z tuctu oplocených akrů, o nichž majitelka, paní Guilfordová, prohlašovala, že musejí zůstat nedotknuté. Žádné stroje, dokonce ani lidé přes ně nesměli přejít. Jen divoká zvěř. Nechala všude rozmístit cedule varující před nebezpečím, ovšem všichni věděli, že paní Guilfordová se snaží získat nějaké ocenění, které by pak využila pro publicitu svého hotelu.

Na okraji lesa plného trnitého křoví se Puck zastavila a poslouchala. Dokázala slyšet to, co jiní ne, a vidět to, co ostatním ušlo. Nikdo tu nebyl. Byla štíhlá a věděla, jak se pohybovat, aniž by vyrušila rostliny či zvířata. Dokonce ani ptáci před ní neutíkali.

Na bráně byl zámek a Puck věděla, že klíč visí na háčku v kuchyni, ale neodvažovala se ho vzít. Někdo by ho mohl postrádat. Místo toho plot přelezla. Uvnitř pomalu vykročila, za sebou zanechávala jen pár polámaných rostlinek. Nechtěla, aby kdokoliv zjistil, že tu byla.

Ušla docela dlouhou vzdálenost, asi tak přes plochu čtyři akry. Šípky jí poškrábaly nohy a něco ji kouslo do krku. Po několika hodinách, kdy nespatřila žádný divoký tymián, uvažovala, že by se vrátila.

Rozhodla se vydat jinou cestou, aby po sobě zanechala co nejméně stop. Ušla však jen pár kroků, když se pod ní země náhle propadla. Letěla snad tři metry, naštěstí však přistála na mechu a léta se rozkládající vegetaci. Bylo to relativně měkké přistání, přesto zůstala omráčená.

Zvedla se do sedu a zkontrolovala se, jestli nemá něco zlomeného. Kotník ji bolel a bude mít modřiny, ale jinak vypadala v pořádku.

Když zvedla pohled, viděla nad hlavou oblohu. Brzy začne pršet a ona je na dně široké, hluboké díry. Zdi se skládaly částečně z kamene, částečně z holé země. Nahoře se nacházela vinnou révou porostlá stříška z velmi starých železných mříží. Byly tak zrezivělé, že když na ně po jedné straně stoupla, tyče se zlomily.

Otázka nyní zněla, jak se dostane ven.

Postavila se a zkontrolovala mobil. Fungoval. Nejrozumnější by bylo zavolat si pomoc. Jeden z farmářů by mohl dorazit s lanem a vytáhnout ji.

A co pak? Byla někde, kde neměla co pohledávat. Lidi by ji s radostí sjeli na tři doby. Chovali by se k ní jako k pitomci. Vyhrožovali by jí. Podle zákona by jí mohli zakázat přístup na pozemek. Ani nechtěla pomyslet, co by na to řekla její matka.

Následky nestály za to, aby si zavolala pomoc.

Zatímco Puck hledala způsob, jak se dostat ven, uvažovala, k čemu ta díra sloužila. K chlazení potravin? Ke skladování zeleniny? Vypadala, že je několik stovek let stará. Vršek někdo v jisté době přikryl – a pak nechal shnít. Na zemi se povalovalo pár zvířecích koster. Ubozí tvorečkové sem spadli a nedokázali se dostat ven.

Zahýbala nohou, aby zjistila škody. Nijak zlé. To bylo dobré znamení, protože bude muset nahoru vylézt. Kameny po stranách byly příliš hladké, příliš velké, aby po nich vylezla, ale uvažovala, že by mohla v hlíně vytvořit opěrné body pro nohy.

Zvedla pohled a uviděla, že pár stop od vrcholku je místo, v němž byla vydlabaná římsa. Podél okraje rozpoznala kameny. Vypadaly, že je tam někdo nastrkal. Nad římsou země ustupovala a visely tam kořeny, které by mohla použít, aby se vytáhla nahoru. Pokud se dokáže dostat na ten výběžek, vyleze ven sama bez pomoci.

Podrážky bot měla silné a nebyly dost ohebné na šplhání. Radši poleze bosa. Rozvázala si tkaničky a zula se. Zbývala otázka, co s botami. Uvázat si je kolem krku, zatímco poleze? Příliš rušivé.

Hodila jednu botu nahoru na římsu. Prvním hodem minula, ale druhým bota přistála nahoře. Napopáté tam dostala i tu druhou. Když pár kamenů padalo dolů, zakryla si hlavu.

Šplhání bylo jednodušší, než se původně domnívala. Roky lezení po stromech jí pomáhaly správně umístit nohy.

Nedošlo jí, jak moc byla vyděšená, dokud nedošplhala na římsu. Úlevou se opřela o kameny. Když popadaly, bylo jí to jedno. Bylo fajn dostat se ze dna – a být v bezpečí. Zbytek cesty nahoru už bude hračka.

Opřela se o lokty a dala si pár minut, aby se jí zpomalilo bušení srdce. Škoda že nikdy nebude moct nikomu vyprávět o tomhle dobrodružství. Místo toho bude muset vršek téhle velké jámy zakrýt a doufat, že sem nikdo další nespadne.

Přitáhla si kolena k hrudi a promnula kotník. Tím pohybem se sesunula hlína natolik, že uviděla na podlaze římsy cosi kovového. Když to vylovila, zjistila, že jsou to hodinky, špinavé a zrezivělé. Snažila se rozeznat ciferník, ale na to bylo příliš velké šero. Uvažovala, jak se sem dostaly. Hodil je někdo do jámy?

V hlíně byly i nějaké klacíky, a tak jedním z nich trochu zaryla kolem sebe. Copak je tu ještě ukrytého? Byla příliš velká tma, než aby něco viděla, a tak vyndala z kapsy telefon a rozsvítila baterku. Rozpoznala hlínu, kamínky a větvičky. Nic zajímavého.

Už se chystala světlo vypnout, když jí došlo, že to, co drží, není klacík. Byla to kost.

Se zalapáním ji upustila. Pomalu, v obavě z toho, co uvidí, si posvítila do všech stran. Za ní, hluboko ve stínech, se natahovala celá lidská kostra. Na lebce ulpívaly prameny tmavých vlasů. Pod kostmi ležely kousky rozkládajícího se oblečení.

Když Puck vypnula světlo, celá se třásla. Chvějícími se prsty tiskla tlačítka, aby zavolala matce. Přijď sem pro mě! Zachraň mě! chtělo se jí křičet.

Ne! pomyslela si a hovor zrušila.

Dovedla si představit, co by se stalo, kdyby o svém objevu někomu řekla. Přišla by policie a reportéři se svými foťáky. Hotel by byl plný turistů, kteří zbožňují děsivé příběhy. Oxley Manor by se stalo zápisem v knihách o Místech smrti.

Puck se několikrát nadechla a podívala se na cestu nahoru. Telefon a hodinky schovala do kapsy a vylezla ven.

Jakmile se dostala na vrchol, začala zvracet. Žaludek se jí svíjel a zvedal, než se vyprázdnil.

Stále bosky se doplazila k jednomu stromu a posadila se. Potřebuje čas, aby si rozmyslela, co má dělat. Když se jí srdce dostatečně uklidnilo, podívala se na hodinky.

Za pomoci palců očistila zadní stranu a pak ji zvedla na světlo. Byl tam vyrytý nějaký nápis.

SEANU THORPEOVI. PRVNÍ CENA. 1991.

Puck se opřela o kmen a zavřela oči. Sean byl její přítel, opravdový přítel. To, že jeho tělo bylo pohřbené tady v hlíně, byl důkaz, že neutekl, tak jak všichni tvrdili.

Puck nikdy nevěřila tomu, co se o něm povídalo. Ta aféra. Zrada. Dokonce ho obviňovali i z toho, co se stalo později. Slyšela je, jak říkají: „Nebýt Seana, Nicky by byla pořád ještě naživu.“

Puck jim všem vysvětlovala, že Sean takový nebyl. Kdyby nic jiného, nenechal by koně bez jídla a vody. „Něco se mu stalo,“ křičela. „Vím, že ano.“

Nikdo ji ovšem neposlouchal. Rozhodně ne policie.

Uložila hodinky do kapsy, zakryla otevřenou jámu větvemi a odešla z rezervace.

Další dva roky na ten pozemek nevstoupila. A nikdy nikomu neprozradila, co viděla.

Její jedinou reakcí na hrůzy toho, co objevila, byla skutečnost, že se uzavřela ještě víc do sebe. Vždycky byla samotářka, ale to, co viděla, ještě prohloubilo její pověst jako „divné“ a „jiné“. To jí ovšem nevadilo. Lepší než být tím, kdo na Oxley Manor přivedl vraždu.

Její mlčení však nebylo tak úplně altruistické. Bála se, že osoba, která tam Seana hodila, objeví její boty. A že ta osoba bude vědět, co tam našla.

OXLEY MANOR

SOUČASNOST

Puck byla právě mimo dohled ve spíži, když poprvé zaslechla jméno Sary Medlarové.

„Nikdy jsem o ní neslyšela,“ říkala Puckina matka paní Isabelle Guilfordové, majitelce Oxley Manor.

„Zaplatila za zrestaurování tohohle místa, paní Aikenová,“ vysvětlovala Isabella. „Dlužím jí –“ Mávla rukou. „Ani na to nechci myslet, ale jen vám povím, že ji nemůžu odmítnout. Spolu se svými dvěma společníky přiletí za tři dny z Floridy.“

„Dům je ale uzavřený.“ Puckina matka praštila těžkou měděnou konvicí na velký dubový stůl. I když už uběhly celé roky, odmítala přijmout, že se z jejího milovaného Oxley Manor stal hotel.

„A proto sem chce přijet. Bere s sebou svou neteř a čestného vnuka Jacka.“

„,Čestného vnuka‘,“ zamumlala Puckina matka a pustila se do krájení mrkve. „Nejspíš očekáváte, že pro ně budu vařit.“

Isabella zatnula zuby. Protože hotel byl celý březen zavřený a nebyli tu žádní hosté, ano, paní Aikenová se bude muset postarat o vaření. Bella věděla, že popudlivá starší žena bude s radostí šéfovat tomu, co stále považovala za „svoji“ kuchyni, ale zároveň jí bylo jasné, že ji bude muset přemluvit. Ach, proč, proboha, nemůže Sara přijet, když se to tu hemží zaměstnanci?

„Budou jenom tři?“ zeptala se paní Aikenová. „A všechno Američani? Nevím, jak udělat pizzu. Nebo ty kilové hamburgery.“

Bella se ovládla, aby neprotočila panenky. Místo toho se vypjala v ramenou. „Tento víkend budeme mít plný dům. Celkově sedm hostů. Všichni kromě Sary odjedou v pondělí. Její dva společníci vyrazí na výpravu po Vysočině.“

„No a co ona?“ vyptávala se paní Aikenová. „Co bude ona dělat?“

„Předpokládám, že máte na mysli Saru. ,Ona‘, jak ji nazýváte, si může dělat, co sakra chce. Ale bude tu sama, aby mohla psát.“

„O čem?“ vyštěkla paní Aikenová.

Bella se rukou opírala o rám dveří. „To nevím. Říkala, že na internetu objevila nějaký starý příběh, na který už všichni zapomněli. Něco o párečku milenců, kteří spolu utekli.“ Vešla do haly.

„Počkejte!“ zavolala paní Aikenová a Bella se ohlédla do kuchyně. „Myslíte to děvče a muže ze stájí?“ Hlas měla ochraptělý.

„Asi ano. Já jsem tu tehdy ještě nebyla.“

„Kdo všechno sem přijede?“ zašeptala paní Aikenová.

Tentokrát Bella obrátila oči v sloup. „Nepamatuju si jejich jména. Sara říkala, že byli součástí nějakého klubu a tu noc, kdy spolu pár utekl, pořádali nějaký večírek.“

„Nadine, Byon, Clive a Willa,“ odříkávala paní Aikenová tiše. „Nikdo další nezbyl.“ Tvář měla zsinale bílou.

Bella nad tím neuvažovala, ale paní Aikenová tu nejspíš byla tu noc, kdy pár uprchl. Podle výrazu starší ženy Bella věděla, že by s ní měla soucítit. Proč je to pro ni ale tak traumatizující? „Ano, myslím, že jsou to ta jména. Sara si s nimi chce promluvit. Mám dojem, že chce ty uprchlíky použít do děje své knížky.“ Bella si povzdechla. „Protože už ale přestala psát a odešla na odpočinek, nedává to moc smysl. Nejspíš se jen nudí. Každopádně budou potřebovat něco k snědku. Mohla byste se o to postarat? Jestli ne, najmu nějakého dodavatele jídla.“

Paní Aikenová působila, že není schopna slova, ale její přikývnutí Belle stačilo. Za pár minut dorazí šest dívek na úklid a ona na ně musí dohlédnout. Rychle prošla chodbou. „Už žádné drama,“ povzdechla si a pak si pospíšila otevřít hlavní dveře, když se ozval zvonek.

Puck byla mezitím stále ve spíži, nikým neviděna. Sledovala matku, jak se pokouší vložit nakrájenou mrkev do hrnce. Ruce se jí příšerně třásly. Upustila mrkev na podlahu a pak vyrazila k zadním dveřím.

Puck vyklouzla ze spižírny, prošla domem a pak ven. Rychle se vrátila do svého domku a popadla notebook. Chtěla si zjistit, kdo je tahle Sara Medlarová. O třicet minut později se opřela na židli, se srdcem bušícím až v krku. Přečetla si všechny články: šedesát milionů výtisků, celé roky v žebříčku bestsellerů New York Times a tak dále. To pro ni nic neznamenalo.

To, co bylo důležité, byl malinkatý článeček v Miami Sun Sentinel. Jakýsi reportér psal, že se šušká, že Sara Medlarová spolu se svou neteří a „skoro vnukem“ vyřešili dvě dávné vraždy. „Vraždy, na které už všichni zapomněli,“ napsal reportér.

Když byly dvě ženy Morrisovy brutálně zavražděny, lidem to bylo natolik jedno, že si ani nevšimli, že zmizely. Byly to zapomenuté vraždy. Policie to popírá, ale šušká se, že ten případ vyřešilo trio Medlarových.

Puck zírala na obrazovku. Se Seanem to bylo stejné. Všichni na něho zapomněli. A co Diana? Leží její tělo v té odporné jámě spolu se Seanovým a ona si ho nevšimla?

Uvařila si hrnek čaje a posadila se zpátky. S dalšími, kdo byli v Nickyho partě, se nestýkala. Po té příšerné noci už nikoho nechtěla vidět. Nyní však začala uvažovat, co se s nimi stalo.

Zbytek dne strávila pátráním a čtením.

2

„Co myslíš, že má za lubem?“ zeptal se Jack.

Seděli v letadle do Londýna, díky Saře v první třídě. Kate a Jack dostali místa uprostřed, každé ze sedadel se dalo proměnit v lůžko, zatímco Sara si hověla přes uličku. Obrazovky měli vypnuté.

„Ptáš se mě, jestli věřím, že si chce teta Sara jen vyrazit na dovolenou a že doopravdy uvažuje o napsání dalšího románu?“

Jack se pousmál. „Přesně na to se ptám.“ Počkal na její odpověď.

„Je to záhada.“

Uchechtl se tomu dvojitému významu: záhada jako proč a možná záhada, kterou je třeba vyřešit.

Kate změnila téma. „Nevadilo Gilovi, že se bude muset postarat o tvůj podnik?“

„Byl rád, že se mě zbaví. Tvrdil, že jsem tak emocionálně zapletený do přestavby domu Morrisových, že se se mnou nedá vydržet, a…“ Jack se odmlčel, nechtěl opakovat slova svého předáka. „Bude v pohodě.“

„Potřebuješ si odpočinout.“

„A co ty? Myslíš, že bez tebe Realitní agentura Kirkwoodová přežije?“

Kate si natáhla nohy na dlouhém sedadle. Před pár měsíci prodala velký dům své šéfové a díky provizi si mohla dovolit na chvíli vypnout. Nějaké peníze poslala své matce a pak uspokojila svou lásku k oblečení několika značkovými kousky z Outnetu. Zbožňovala výhodné koupě! „Myslím, že si beze mě povedou dobře. Co víš o tom hotelu?“

„Jen že před pár lety Sara vysolila pěknou částku na jeho renovaci.“

„Muselo to být ještě předtím, než se dala dohromady s tebou, jinak by poslala tebe s tvým opaskem s nářadím, aby ses o to postaral.“ Sara byla tichým společníkem v Jackově stavební společnosti od chvíle, kdy mu bylo osmnáct.

„Fajn, tak co za tím je?“

„Myslím, že se nudí,“ připustila Kate. „Spoustu let psala dvě knížky za rok. To je čtvrt milionu slov. Pak odešla na odpočinek. Měla jen spoustu volného času.“

„Takže hodně cestovala. Poznávala svět.“

„Ano, pak koupila ten obří dům a řekla ti, abys ho opravil. To bylo vzrušující.“

„Já, nebo ten dům?“

„Ten dům, samozřejmě.“ Kate se usmívala.

„A my se k ní nastěhovali.“

„To bylo rozhodně vzrušující,“ potvrdila Kate.

„Zvlášť když jsme rozlouskli pár vražd.“

„Za což se nám nedostalo žádného uznání.“

„Ty chceš, aby nám lidi klepali na dveře a žádali, abychom vyřešili něco, co se stalo jejich prastrýčkovi před padesáti lety?“

„Myslela jsem, že se bavíme o tetě Saře,“ odtušila Kate. „Jestli o mně, pak jdu spát.“

„Vedle mě,“ zamumlal Jack.

„Chovej se slušně, nebo si vyměním místo s tetou Sarou.“

Jack si položil ruku na srdce.

„Proč nás posílá až do dalekého Skotska, zatímco sama chce zůstat na Oxley Manor?“ hloubala Kate.

„Aby nám poskytla čas být o samotě? Jenom my dva a spousta vřesu? Hej! Věděla jsi, že díky svým předkům bych mohl nosit skotské korunovační klenoty? Jak bych podle tebe vypadal v kiltu?“

Kate při té představě několikrát zamrkala. Jack byl velice pohledný mladík. Mírně zavrtěla hlavou, aby si ji pročistila. „Zpátky k mé tetě. Během posledního roku –“

„– klidu,“ doplnil Jack.

„Ano, během posledního roku klidu a míru se teta Sara různě zaměstnávala, ale…“

„Nešlo o nic, co by plně zaměstnalo její mozek.“

„Správně. Mám dojem, že jde spíš za něčím než pryč od něčeho,“ uvažovala Kate.

„Proč si to myslíš?“

„Já, ehm, jsem si trochu ten hotel proklepla.“

„Ne! Ty? Nevinná Kate?“

Přimhouřila oči, ale Jack se jen usmál. „V roce 1994 mělo na Oxley Manor pár přátel večírek. Dva z nich pak vyšli ze dveří a už je nikdy nikdo neviděl.“

„Muž a žena?“

„Ano.“

„To mi nezní nijak zvláštně. Prostě chtěli vypadnout někam, kde je nikdo nezná. Sám jsem si to několikrát přál.“ S pohledem na Kate dodal: „Samozřejmě než jsem potkal tebe. Co dalšího jsi objevila?“

„To je všechno, co jsem našla. Byl to malinký článek v místních novinách.“

„Nezní to moc záhadně. Proč si myslíš, že to nějak souvisí s tímhle výletem?“

„Bylo to důležité natolik, že teta Sara použila ten výstřižek jako záložku v knížce, kterou četla. Byla o skutečných zločinech. Nedívej se na mě takhle! Byla jsem na tu knížku zvědavá a ten papírek prostě vypadl ven.“

„Takže podle tebe má v plánu zůstat v tom hotelu a prozkoumat, co se stalo, zatímco my dva vyrazíme do roztomilého Skotska? To se mi líbí.“

„Necháš ji, aby všechno vyšetřila úplně sama?“ Zněla doopravdy šokovaně.

„Dělala průzkum pro svoje romány ještě předtím, než jsem se narodil. Neprozrazuj jí, že jsem to říkal! Ještě nezjistila, že už jí není šestadvacet.“

Kate se na něho zadívala. „Teta Sara možná neví, kolik jí je, ale my ano.“

Jack zasténal. „Prosím, už žádné záhady na řešení. Já chci na tu dovolenou na Vysočinu. Vyrostl jsem na Floridě. Jsem zvědavý na chladné počasí. Když u nás teplota klesne na dvacet stupňů, zapnu topení. Sara mi na tuhle cestu koupila svetr. Je z vlny.“

„Já vyrostla v Chicagu a zima se přeceňuje. A můžeš si jet, kam chceš.“

„Ty mě necháš pobíhat po Vysočině v kiltu jen tak samotného?“

„Jestli to chceš, tak jo.“

Jack zavřel oči a nic neřekl.

„Neexistuje žádný zákon o tom, že bys nemohl nosit kilt v Anglii,“ poznamenala jemně.

Jack s úsměvem otevřel oči. „Myslím, že bychom měli počkat, až tam dorazíme a zjistíme, co se děje.“

„Máme plán!“ Kate stiskla tlačítko, aby si sklopila sedadlo na spaní.

„Proč mám pocit, jako by mě někdo právě zmanipuloval?“ zeptal se.

Zazubila se, ale nedovolila, aby to viděl. Popravdě se v posledních několika měsících taky trochu nudila. Rozlousknout nějakou záhadu znělo dobře. Možná ne tak úplně vraždu, ale jen zjistit, proč někdo něco udělal. Ten pár, který uprchl, očividně musel mít na své cestě vážné potíže. Kdyby ne, tak by prostě oznámili, že se milují, a pozvali lidi na svatbu. Tak proč měli pocit, že musejí uprchnout? A proč o nich od té doby nikdo neslyšel? Nebo možná ano. Ten novinový článek byl starý.

Kate ovšem věděla, že kdyby byla záhada toho zmizení už vyřešená, teta Sara by na Oxley Manor nechtěla.

Zajímalo by mě, co ještě provedla? uvažovala, když pomalu usínala.

Když dorazili do Anglie, bylo brzo ráno. Na letišti je vyzvedl černý sedan. Řidič byl v černém obleku, s čepicí, kterou člověk očekával u šoféra.

Jack nasedl dozadu s Kate, zatímco Sara se posadila vpředu s řidičem. Slyšeli, jak se ho vyptává. Pracoval v Oxley Manor celé roky a jejich vyzvednutí byl poslední úkol předtím, než odjede na dovolenou.

Trvalo dvě hodiny jízdy po dálnicích a pak po kroutících se vesnických silničkách, než auto zpomalilo u vysoké cihlové zdi. Před nimi se nacházela železná brána. Byla poměrně jednoduchá, nic okázalého. Vlevo visel malý mosazný štítek s nápisem Oxley Manor.

Řidič vyťukal u bezpečnostní skříňky kód, brána se otevřela a oni pomalu projeli po dlážděné cestě...

Konec ukázky

Table of Contents

copyright

titul

1

2