Dan Carlin

HARDCORE HISTORIE

Jak apokalyptické momenty dějin formovaly lidstvo

Copyright © 2019 by Dan Carlin Ventures LLC. All rights reserved.

Published by arrangement with Harper, an imprint of HarperCollins Publishers.

Podle anglického originálu The End Is Always Near: Apocalyptic Moments, from the Bronze Age Collapse to Nuclear Near Misses vydalo v edici H!story nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2021. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Překlad Lenka Lichtenberg

Odpovědná redaktorka Irena Hanušová

Jazyková redaktorka Zuzana Kačerová

Šéfredaktor Marek Vlha

Grafická úprava a sazba Stará škola (staraskola.net)

Úprava obálky Radek Petřík

Obrázek na obálce © flubydust/Getty Images

Fotografie autora Rob Sydor

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

E-kniha Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz

Chyby a připomínky: melvil.cz/chyby

Recenze a pochvaly: melvil.cz/kniha-hardcore-historie, libisemi@melvil.cz

© Jan Melvil Publishing, 2021

ISBN 978-80-7555-129-0

Věnováno Britany, Liv a Avery

Předmluva

Co myslíte, zhroutí se jednou moderní civilizace? Lehnou jednou naše města popelem?

Zní to jako obehraný vědeckofantastický námět: archeologové budoucnosti pečlivě prohledávají rezavějící kostry mrakodrapů, linek metra a kanalizačního systému New Yorku, Londýna či Tokia; vykopávají mrtvé naší doby a zkoumají je, podobně jako my zkoumáme egyptské mumie; pokoušejí se rozluštit náš jazyk, dekódovat naše písmo a zjistit, co jsme byli zač. Představa, že někdo studuje naše hroby, budovy a lidské ostatky, tak jako my dnes studujeme starověká archeologická naleziště, se může zdát nereálná. Právě tak ale o své době a svém místě dost možná uvažovala i námi vykopaná mumie.

Na tuto otázku samozřejmě neexistuje jasná odpověď. A podobné to bude s řadou dalších otázek, s nimiž se v této knize setkáme. Snad právě proto nás tolik fascinují.

Jsme-li obeznámeni s lidskou historií, pohled do budoucna nám dokáže nahnat husí kůži. Představa, že by se události, které se v historii mnohokrát opakovaly, staly znovu v moderní době, hraničí se science fiction. Faktickou historii a neprůkaznou, spekulativní fantazii však dělí jen tenká linie. Okamžik, který právě prožíváme, je bodem, v němž se oba tyto světy – pevná chronologie zaznamenaných jmen a dat a spekulace či alternativy možné budoucnosti – protínají. Katastrofická vize, podle níž svět v 21. století zasáhne velká pandemie podobná těm z minulosti, je fantazie.[1] Takový scénář je ovšem zároveň vysoce pravděpodobný; v minulosti se naplnil už mnohokrát. Existuje mezi faktickou historií a spekulativní budoucností nějaké pojítko?

Každá normální kniha by prý měla přinést odpověď na nějakou otázku nebo alespoň předložit nějaký názor. Pokud je na tom něco pravdy, pak tato kniha k normálním nepatří. Nabízí spíše volně propojené obrazy. Neobhajuji zde žádný názor, v tomto ohledu postupuji stejně jako ve svých podcastech. Můj přístup je přístupem laika, neboť jím skutečně jsem. Historikové, politologové, zeměpisci, fyzikové, sociologové, filozofové, spisovatelé a intelektuálové, ti všichni se v průběhu věků zamýšleli nad nejrůznějšími tématy, kterými se zabýváme i my v této knize. Každý z nich při tom využíval vlastní metodologii a nahlížel na věc prizmatem své doby, oboru a kultury.

Moderní zeměpisec může na podporu svého přesvědčení o „úpadku“ civilizace citovat globální historické analogie, fyzik může prezentovat matematické výpočty pravděpodobnosti, že nastane doba temna způsobená dopadem asteroidu na Zemi. Spisovatel nebo novinář zase přináší pohled z lidské perspektivy.[2] Jaké příběhy prožívají lidé, zatímco kolem nich kolabuje civilizace? Někomu třeba bombardování zničilo jeho město. Pandemie možná začala rozvolňovat pouta, která drží společnost pohromadě. Takový úhel pohledu vyžaduje zapojení jiných částí mozku včetně emocí a může mít zcela jiný dopad než data, grafy a výzkumné studie. Berte ho jako další střípek velké mozaiky různých disciplín, jež se pokoušejí poskládat obraz minulosti.

Rodí tvrdá doba tvrdé lidi? Má způsob, jakým vychováváme naše děti, vliv na společnost jako celek? Dokážeme nakládat s mocí, kterou nám dávají naše zbraně, aniž bychom zničili sami sebe? Může se úroveň našich schopností, poznání a technologií snížit? Takové úvahy navozují mysteriózní atmosféru jako vystřiženou ze seriálu Twilight Zone (Zóna soumraku) s oním jemným (někdy naopak silným) podtextem, jenž promlouvá do současnosti. Jsou to myšlenky, které překonávají hranice moderních akademických disciplín a zasahují do sféry obvykle vyhrazené divadlu, literatuře či výtvarnému umění.

Přestože se na odpovědích nejspíš neshodneme, jedná se o otázky fascinující a potenciálně hodnotné. Mnohé z nich patří k tzv. „zásadním otázkám“, které vždy tvořily jádro práce filozofů. Stálo by za to o nich častěji přemýšlet, některé z nich by dokonce našly praktické využití. Mohly by nám například připomenout, kolikrát v minulosti už určitá situace nastala, a dodat tak na věrohodnosti některým scénářům budoucnosti, jež nám nyní připadají spíš jako hodně nepravděpodobná filmová zápletka. Jeden profesor historie mi kdysi řekl, že existují dva způsoby, jak se něco naučit: můžeš položit ruku na rozžhavenou plotnu, anebo si vyslechnout příběhy těch, kteří už to udělali před tebou, a zjistit, jak dopadli.

Fanoušci mého podcastu Hardcore History se mě dlouho vyptávali, jestli také nenapíšu nějakou knihu. Nashromáždil jsem tolik podkladů, výzkumů a nápadů, že využít je jako základ pro knižní zpracování se přímo nabízelo. Když jsem se k starým podkladům vracel a třídil je, často jsem si připadal, jako bych podstupoval Rorschachův test. Vezme-li člověk v potaz, jak náročná byla příprava mého podcastu, je jasné, že mě témata, která jsem v něm zpracovával, opravdu nesmírně zajímala.

Pokud platí, že knihovna odráží zájmy svého majitele, pak očividně tíhnu k apokalypsám. Přesto mě trochu překvapilo, jak často můj pořad sklouzává k variantám jedné a téže myšlenky: konci civilizace v té či oné podobě a k zamyšlení nad tím, jak na něj my lidé s ohledem na naše předchozí zkušenosti reagujeme a jak tyto zkušenosti lidstvo formují.

Divíte se mi? Vzestupy a pády impérií, války, přírodní katastrofy, situace, kdy jde o všechno – ony „velké příběhy“ – jsou ze své podstaty intenzivní a dramatické.[3] Zkombinujte látku, která je zábavná a zároveň (potenciálně) filozofická, poučná a prakticky využitelná, a získáte recept na zaručený úspěch. Historikové a vypravěči od Homéra a Hérodota až po Edwarda Gibbona a Willa Duranta to pochopili dávno předtím, než si Aiás a Achilles dramaticky a krvavě klestili cestu Iliadou a tvořili přitom „dějiny“. Takový Shakespeare často čerpal právě z minulosti a měl pro to dobré důvody.

Nejde však jen o vzrušení a zábavu. Často nás přitahuje také jistá empatie s dějinami a sebereflexe. Ony zlomové události prožívali skuteční lidé z masa a kostí, kteří se nezřídka ocitli lapeni v nelítostném soukolí dějin. Těžko odolat úvahám, jak bychom si v podobné situaci vedli my.

Když jsem se nořil do archiválií, všiml jsem si, že se mi neustále vrací jedna historická otázka, otázka typu „buď – anebo“, na kterou neexistuje odpověď: Budou se dějiny nadále odvíjet tak jako doposud, nebo se věci změní? Za jistých okolností je tato neznámá nesmírně naléhavá a děsivá. Pokud vás zaujala, několik případových studií k ní najdete v této knize.

Zažijeme ještě někdy pandemii, která v mžiku zahubí významnou část populace? Tato donedávna běžná součást lidských životů nám dnes připadá spíš jako sci-fi.

Mocnosti mezi sebou vždy sváděly velké války. Dnes by takový konflikt probíhal mezi státy, které disponují jadernými zbraněmi. Třetí světová válka zní jako námět špatného filmu, ale je snad méně pravděpodobná než věčný celosvětový mír?

Vraťme se k otázce, kterou jsme si položili na počátku. Dokážete si představit, že z města, v němž nyní žijete, zůstanou jen ruiny? Dopadne stejně jako většina měst v lidských dějinách, nebo ne? Obě varianty jsou fascinující.

Na následujících stránkách vás sice čeká převážně ponuré čtení, pohled do historie má však zároveň moc ukázat naši situaci v lepším světle. Když se kupříkladu dozvíte, s čím se potýkali lidé ve městech vybombardovaných při kobercovém náletu nebo během hrůzostrašných morových epidemií ve středověku, vaše problémy vám najednou budou připadat malicherné. Samotná premoderní zubařská péče je pro mě dostatečně přesvědčivým argumentem, že se dnes navzdory řadě problémů máme docela dobře.

Přes všechny rozdíly mezi lidmi žijícími v různých dobách se některé události a historická období jeví, jak píše Barbara Tuchmanová, jako pohled do vzdáleného zrcadla. Jak bychom si asi vedli v podobné situaci? Můj děda říkával: „Bůh jest ke mně milostiv.“ S trochou kosmického štěstí jsme se narodili právě v době, kdy jsme se narodili, a v místě, kde jsme se narodili. Klidně k tomu mohlo dojít někdy jindy a jinde. Zjistil jsem, že toto vědomí ve mně jaksi samovolně vyvolává historickou empatii.

Naše doba působí stabilně, neexistuje však žádná záruka, že se současná situace zásadním způsobem nezmění. Příklady v této knize líčí doby, během nichž k takovým obratům došlo. Možná budu znít jako nějaký laciný Nostradamus držící tabuli s nápisem: „Konec je blízko!“, ale moderní obdoba úpadku z konce doby bronzové se nám klidně může přihodit. Také může dojít k nečekanému zhroucení světové supervelmoci, jak se to stalo v Asýrii, a k vytvoření obrovského geopolitického vakua. Stejně jako se kdysi rozpadla Říše římská, může se rozpadnout i její současná verze. Velice snadno může propuknout pandemie, a pokud bude opravdu zlá, nejspíš nám připomene, jak se lidem žilo před příchodem moderní medicíny. Také může dojít k jaderné válce nebo nás třeba čeká environmentální katastrofa. Můžeme se také dostat do situace, o níž budou příští generace číst v knihách popisujících extrémní okamžiky lidstva nebo varování, co by nebylo dobré opakovat.

Domýšlivost je koneckonců typická lidská vlastnost. Jak říkával můj otec: „Jen se moc nenaparuj.“

• • •

Kapitola 1

Rodí tvrdá doba tvrdé lidi?

Po celou dobu, co lidstvo zapisuje dějiny, se vždy najdou historikové, kteří tvrdí, že těžké časy rodí lepší, odolnější lidi a že překonávání těžkostí, například v dobách války, bídy či jiného strádání, činí lidské bytosti silnějšími, houževnatějšími, a možná dokonce mravnějšími.

Voltaire údajně prohlásil, že „dějinami znějí kroky hedvábných pantoflů sestupujících po schodech dolů a dřeváků stoupajících vzhůru“. Jeho postřeh vychází z přesvědčení, že osudy národů, vzestupy a pády civilizací a společností závisejí na povaze lidí, kteří v nich žijí, přičemž jejich povaha do značné míry závisí na materiálních a morálních podmínkách dané společnosti. Tato myšlenka byla pojítkem dějepisných prací od starověkého Řecka až do poloviny 20. století, kdy začala ztrácet na popularitě.[1]

Koncepci dřeváků a hedvábných pantoflů již moderní historici povětšinou opustili. Existuje pro to hned několik dobrých důvodů, absencí dat počínaje. Těžko můžete prokázat nebo číselně vyjádřit tak amorfní lidskou vlastnost, jako je tvrdost či houževnatost,[2] a obhájit používání takových pojmů ve faktografické recenzované akademické práci o historii. Neznamená to však, že by tato koncepce byla bezvýznamná.

Vyzkoušejme si malé mentální cvičení: Představte si dva boxery v ringu. Jsou stejně vysocí, patří do stejné váhové kategorie, mají stejné schopnosti. I jejich tréninkový plán vypadá stejně, a dokonce mají téhož trenéra. Tím jsme vyloučili všechny možné proměnné. Jaký faktor s největší pravděpodobností rozhodne o vítězství jednoho z boxerů? Bude to ona nevyčíslitelná vlastnost, které říkáme „tvrdost“? Těžko říct, zda jeden z boxerů vyhrál právě proto, že byl větší „tvrďák“. Proč máme vůbec tendenci myslet si, že tvrdší znamená lepší? Slovo tvrdost je vágní. Všichni věříme, že něco takového existuje, a všichni používáme přívlastek „tvrdý“, přesto jde o relativní pojem, jehož chápání se může u různých lidí a v různých kulturách lišit.[3]

Nyní si místo boxerů nastoupených proti sobě představme souboj mnohem větších rozměrů, v němž válčí celá společenství. Co kdyby se dnešní USA pustily do války se zemí, jež se jim velmi podobá: Má stejnou rozlohu, stejně početnou populaci, totožnou ekonomickou a vojenskou sílu a také stejné zbraně, vybavení a technologie. Taková válka by byla brutální, pokračovala by až do úplné kapitulace a města na obou stranách by za sebou nechala v troskách. Oba státy by se lišily pouze tím, že obyvatelé oné druhé země, fiktivního zrcadlového odrazu Ameriky, by byli prarodiče dnešních Američanů.

Většina lidí narozených mezi lety 1900 a 1930 již zemřela; těmto ročníkům se ale dodnes přezdívá „největší generace“ (Greatest Generation).[4] V dějinách se už vystřídalo tolik těžkých období a generací, že označovat jednu z nich za „největší“ působí trochu nepatřičně. Přesto se její zástupci z dnešního pohledu skutečně jeví jako tvrďáci. A není se čemu divit. Ještě než začali bojovat ve druhé světové válce, prožili tito muži a ženy více než desetiletí nesmírného ekonomického strádání, nejhoršího v moderních dějinách.

Když v roce 1929 došlo ke krachu na akciových trzích a započala hospodářská krize trvající více než deset let, zastával Andrew Mellon, ministr financí za prezidenta Herberta Hoovera, názor, že nadcházející těžké časy budou ve výsledku prospěšné. „Očistí prohnilý systém,“ cituje prezident Hoover Mellona ve svých pamětech. „Vysoké náklady na život se sníží. Lidé budou pracovat usilovněji a žít mravněji. Vrátíme se ke správným hodnotám a podnikaví lidé nahradí ty zkrachovalé a méně schopné.“

Toto přání se z Mellonova pohledu možná vyplnilo. Velká hospodářská krize ukončila bouřlivá dvacátá léta, kdy se lidé těšili vysoké životní úrovni – dobu ilegálních barů zvaných speakeasies, dobu jazzu, moderních dívek, kterým se říkalo flappers (ptáčata), časy charlestonu a úsvitu stříbrného plátna. To, co Mellonovi nejspíš připadalo jako zbytečná frivolnost, byla pro ostatní jednoduše zábava. A té výrazně ubylo, když začaly docházet peníze.

Krize nezruinovala úplně každého, ale téměř polovina populace se náhle ocitla pod hranicí chudoby. Bylo to náročné desetiletí. Dobové zprávy jsou tak zdrcující, že si lze jen těžko představit cokoliv dobrého, co by z takové situace mohlo vzejít. V moderním světě by si jistě jen málokdo přál podobnou hospodářskou krizi zažít, bez ohledu na to, že by mohla přinést pozitivní vedlejší účinky.

V době, kdy vypukla druhá světová válka, už měla celá generace za sebou období těžkého strádání. K tomu všemu se pak přidal nejhorší válečný konflikt v dějinách lidstva. Byl hrůzný a úplně jiný než konflikty 21. století. Dnes se může stát, že některá z velmocí utrpí během jednoho incidentu ztráty v řádu desítek obětí, například při mechanické závadě vrtulníku nebo po výbuchu improvizovaného výbušného zařízení. Srovnejte tato čísla se statisícovými ztrátami Spojených států za druhé světové války. Jen bitva o Iwodžimu si během šestatřiceti dnů bojů vyžádala sedm tisíc mrtvých a přinejmenším dalších devatenáct tisíc zraněných. A to jsou jen oběti na americké straně. Přidejte k tomu miliony padlých a zraněných v německých řadách nebo desítky milionů padlých a zraněných Číňanů a Sovětů. Bylo by zajímavé zamyslet se nad tím, jak bychom na podobné ztráty na životech reagovali dnes.

Nejde jen o úbytky na vlastní straně, ale také o újmu, kterou působíme ostatním. Jak poznamenal generál Spojených států George Patton, i kdybychom byli ochotni podstoupit strádání a oběti, k porážce protivníka to stačit nebude.[5] Jen si představte, kolik náletů musela americká armáda provést. Představte si ty tisíce letadel naložených tunami bomb a mířících k městům, v nichž mohlo za jedinou noc přijít o život deset či patnáct tisíc lidí. Nebo si představte londýnský blitz, období osmi měsíců, kdy německé bombardéry shazovaly svůj náklad na město téměř každou noc. „Největší generace“ věděla, že nad jejími hlavami létají bojové formace letadel, a i ona nařídila otevřít pumovnice vlastních bombardérů.

A pak spatřila světlo světa největší ze všech zbraní, jaderná bomba. Z historie víme, že ji naši prarodiče nejen měli, ale i použili.[6] Existuje v současné době scénář, v němž by naši spoluobčané (na rozdíl od našich vlád) považovali takový čin za přijatelný?

Zdá se, jako bychom na něco tak barbarského byli až příliš civilizovaní. My jsme však neprožili to, co válečná generace. Představte si, že bychom dokázali změřit tvrdost pokolení na stupnici od jedné do desíti, „největší generace“ by získala dejme tomu sedmičku. Kdyby se deset lidí narozených mezi lety 1900 a 1930 potkalo v jedné místnosti, přibližně sedm z nich by splňovalo kritérium „tvrdosti“. Také generace X se pyšní tvrdými lidmi. Někteří z nich vstoupili do speciálních jednotek Navy SEALs amerického námořnictva, pár z nich přešlo pěšky Antarktidu, ale možná jen dva z deseti zástupců této generace lze považovat za dostatečně tvrdé na to, aby něco takového dokázali. Nejde tedy o to, že by všichni jednotlivci patřící k určité generaci byli tvrdší, ale spíše o to, že v generaci považované za tvrdou je takových lidí vyšší procento. Je to jen jeden ze způsobů, jak téma tvrdosti ve vztahu ke společnosti uchopit; zároveň dobře ukazuje, jak zvláštní by byla snaha něco takového kvantifikovat.

V moralistickém pojetí starověkých dějepisců platilo rčení „tvrdá doba rodí tvrdé lidi“ i obráceně. Doba míru naopak rodí lidi změkčilejší. Podle Plútarcha a Livia byla lenost, zbabělost a pokleslá morálka důsledkem přílišného pohodlí, bohatství a peněz. A velký počet změkčilých lidí ve společnosti znamenal celkově změkčilejší společnost. V obdobích a zemích, v nichž museli občané občas navléknout brnění, vzít do ruky meč a v boji muž proti muži bránit svou vlast, to mohla být otázka národní bezpečnosti. Možná žijeme v době, kdy na tvrdosti v dřívějším smyslu slova už tolik nezáleží. Je-li tomu tak, jaké výhody skýtá „změkčilejší“ společnost oproti tvrdé?

Velký historik 20. století Will Durant se ve svém díle zabýval Médy, starověkým národem, který žil na území dnešního Íránu. V době, kdy o nich Durant psal,[7] byli Médové považováni za poměrně chudý pastevecký národ, který se sjednotil a pomohl svrhnout nadvládu Asyrské říše, načež se sám stal nejsilnějším hráčem v regionu.[8] Brzy však „tito lidé ztratili pevnou morálku a stoickou rozvahu,“ poznamenal Durant. „Bohatství přišlo dříve, než se naučili moudře je využívat. Vyšší společenské vrstvy se staly otroky módy a luxusu, muži si libovali ve vyšívaných kalhotách a ženy v kosmetice a špercích.“

Kalhoty a náušnice samy o sobě mocenský úpadek Médů nezapříčinily, ale Durant a mnoho dalších historiků jeho doby v tom viděli vnější projev proměny a rozkladu. Médská společnost ztrácela vlastnosti, které nabyla v těžších časech, ty, které ji zocelily natolik, že porazila impérium.[9]

V polovině 20. století se historik Chester G. Starr zabýval Spartou, společností s jediným cílem: vychovávat nejlepší bojovníky starověkého světa. Vojáci Sparty povznesli tento zemědělský městský stát na Peloponéském poloostrově na úroveň, jakou by u něj s ohledem na četnost populace a poměrně slabou ekonomiku nikdo nečekal. Spartskou armádu a vojenský výcvik však podporovala celá kultura a společnost. Každý občan mužského pohlaví byl vycvičen k boji a musel sloužit v armádě až do šedesáti let.

Vycvičená domobrana není nic neobvyklého, setkáváme se s ní v mnoha společnostech, zejména ve starověkém Řecku. Sparta však v tomto ohledu představovala úplný extrém. V jejím případě nešlo o nic menšího než o proces formování člověka, který započal už při narození: novorozenci byli vnímáni jako surovina pro armádu a každé spartské dítě bylo předvedeno radě starších, která posuzovala, zda je dost silné na to, aby přežilo. „Nemluvňata s jakýmkoliv postižením byla svržena z útesu v pohoří Taygétos a nacházela smrt na rozeklaných skalách,“ píše Starr.[10]

Konec ukázky

Table of Contents

Předmluva

Kapitola 1: Rodí tvrdá doba tvrdé lidi?