Přeložila:

RENATA HEITELOVÁ

Ukážka z elektronickej knihy

Sarah Crossan: Vzdor

Vydání první

Copyright © Sarah Crossan 2013

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2014 jako svou 1901. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Resist vydaného nakladatelstvím

Bloomsbury Publishing Plc, London (UK) v roce 2013

Český překlad © 2014 Renata Heitelová

Odpovědná redaktorka Jana Markusová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2014 Christian Fuenfhausen

Přebal a vazba © 2014 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0034-4 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0035-1 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2014

Sarah Crossan

VZDOR

Pro Aoife, s láskou

ČÁST PRVNÍ

CESTA

1

Alina

Nikdo z nás si nemyslel, že plout do Sekvoje bude snadné, doufali jsme ale ve větší štěstí. Místo toho strádáme v mrazivém dešti a větru. Stačí nejmenší chybička a všichni skončíme na dně řeky.

„Pomozte mi!“ vykřiknu, zabořím se patami do paluby a nahnu se dozadu, abych udržela lanoví pod kontrolou. Déšť do nás ze strany buší a proměňuje palubu v ledovku. Loď skřípá a naklání se vpřed. Plachty divoce vlají a můj bratranec Silas klopýtá směrem ke mně. Popadne lano a skoro bez námahy ho napne. Rychle uvážu stavěcí uzel, aby s námi loď nezamávala a nepřevrhla se. „To by mělo stačit,“ poznamenám hlasem ztlumeným bouřkou.

Silas si přehodí přes hlavu kapuci kabátu. Od vyplutí toho moc neřekl. On, ani nikdo jiný. O čem bychom si měli povídat, když jsou z Lesa trosky a když všechno, za co Odboj kdy bojoval, je zničeno?

Bouře nás alespoň hodně zaměstnává, nemáme proto čas utápět se ve vzpomínkách na výkřiky, krev, tanky, ozbrojené vojáky a mrtvé kamarády. A na stromy a celý náš les scvrkávající se nám přímo před očima. V hrdle mi stále zůstává chuť jedovaté pěny.

Následuju Silase do kajuty, kde se naše malá skupinka přeživších skryla před bouřkou. Ruce mě pálí mrazem. Třu je o sebe, potom si je zastrčím do podpaží pod kabát.

„Udělali jsme všechno, cos říkal,“ sdělím Bruceovi. Nikdy by mě nenapadlo, že budu tak vděčná, že máme na své straně tuláka, ale ať už ten starý chlap před všemi těmi lety způsobil ministerstvu cokoli, teď na tom nezáleží. Bez něj bychom nevěděli, jak s lodí vyplout, natož jak ji uchránit před bouří.

„Mládeži, zvládli jste to dobře,“ řekne a poškrábe se v šedivých vousech. Očima sleduje přes špinavé okno horizont, ale městské budovy na nábřeží lze skrz mlhu a déšť sotva rozeznat.

Člun prudce klesne a vytrhne Bruceovi kormidlo z jeho zkroucených rukou. Zhoupne se mi žaludek. Upravím si ventil na kyslíkové nádrži připevněné k opasku. Zasyčí to, když se do hadičky uvolní více vzduchu. Zhluboka se nadechnu. Zatímco Silas s Brucem srovnávají kormidlo, dřepnu si vedle Maude. Stará žena je zamotaná v dece jako v rubáši, vykukuje jí jenom hlava a jedna vychrtlá paže.

„Zvládlas posbírat všechny kyslíkové nádrže z paluby?“ zeptám se. Bez kyslíku bychom mohli rovnou skočit do řeky – zvolit si rychlou smrt.

„Myslíš, že jsem úplně mimo? Hodila jsem je tamhle.“ Ukáže do koutu kajuty, kde jsou nádrže naházené na hromadě. Máme jich deset a je nás sedm. Na kolik dní nám kyslík vystačí? Na kolik hodin?

Z protějšího koutu se ozve vzlyk. Moji kolegové z Odboje Dorian a Song se sklánějí nad Holly, která pracovala v Lese jako zahradnice. Moc dobře ji neznám, ale jsem ráda za každého, kdo přežil.

Popadnu kyslíkovou nádrž a vydám se k nim, kráčím ze široka, abych udržela rovnováhu. Holly se třese tak silně, až jí o sebe cvakají zuby. Ačkoli žila se Songem a Dorianem v Lese a naučila se, jak přežít při nízkém obsahu kyslíku ve vzduchu, dýchá prudce a plytce. „Holly hyperventiluje. Potřebuje tohle,“ řeknu a podám jim kyslíkovou nádrž.

Dorian vstane a zajede si rukou do vlasů. „Nevezme si to.“

Pokusím se jí položit ruku na čelo. Ožene se po mně a škrábne mě nehty po ruce.

„Zbláznila se,“ zakrákorá Maude a tvrdě se škrábe na lokti.

Bruce svírá kormidlo a zadívá se na Holly zpod hustého obočí s výrazem, z něhož je mi jasné, že něco podobného už viděl. Jsem si tím jistá. Při Zlomu, když obsah kyslíku prudce klesal, lidi zešíleli a všichni se pomalu udusili. On a Maude to prožili. Ale to, co se děje teď, vypadá jako definitivní konec. Možná je to horší.

„Bude v pořádku,“ zašeptá Bruce. Maude mlaskne, ale zůstane zticha. Není tak bezcitná.

Holly něco zamumlá.

„Copak, Holl?“ zeptá se Song. Nedotýká se jí. Místo toho si tiskne hubené hnědé ruce k srdci, jako by chtěl cítit to co ona. Oči mu plavou a jsou naplněné bolestí. Je možné, že jsou pár? Romantické vztahy mezi členy Odboje byly vždycky zakázané, ale možná to pravidlo bylo porušováno častěji, než jsem věděla. Nakonec i Silas miloval Ingera.

„Vzduch,“ zasténá Holly. Song zvedne kyslíkovou nádrž, ale Holly zavrtí hlavou a otočí se ke dveřím kajuty. „Čerstvý vzduch,“ vydechne, jako by něco takového existovalo.

Dorian si povzdechne. „Proplouváme bouří.“ Jako v odpověď na jeho varování sebou loď hodí vzad. Bruce a Silas u kormidla zavrčí a snaží se udržet člun vzpřímeně.

„Počkejme, než to přejde,“ navrhne jemně Song.

Holly zírá na svoje boty špinavé od zatvrdlé černé pěny. „Chci jít ven a cítit vzduch.“ Kousne se do spodního rtu a sebere neviditelnou nitku z kalhot. „Potom bychom se možná mohli vrátit do Lesa a osprchovat se, abychom se zahřáli.“

Závidím Holly, že je myšlenkami tak mimo. Kdybych se dokázala vzdálit kousek od reality, možná by mě tak nebolelo to, co jsme viděli.

„Vezmu ji na chvíli na vzduch,“ nabídnu se. „Možná jí to pročistí hlavu.“

Holly vstane a stáhne si kapuci přes krátké kudrnaté hnědé vlasy. Nos a uši už má chladem zarudlé.

„Kde je Petra?“ zeptá se.

Vezmu ji za ruku a odvedu ke dveřím kajuty. „Je zpátky v Lese a stará se o stromy,“ odpovím. Není to úplná lež. Když jsme z Lesa utíkali, naše vůdkyně se silně tiskla ke stromu odsouzenému k záhubě. Petra nedokázala nechat za sebou své celoživotní dílo. A zaplatila nejvyšší cenu.

Stáhne se mi hrdlo, když si vzpomenu na Jazz, jak pelášila na strom, aby byla s ní. Jazz byla jenom dítě. Nezasloužila si umřít. Nikdo si to nezasloužil.

„Alino?“ promluví za mnou Dorian.

„Budeme tam jenom pár minut,“ ujistím ho a silou otevřu dveře proti větru.

S Holly se otočíme zády proti prudkému dešti a zamíříme na příď. Pustím její roku a ona se přitiskne k namrzlému zábradlí, nakloní se dopředu a zasměje se. Nechá prudkou vlnu, aby jí osprchovala tvář, a voda jí stéká po krku. Člun se zakymácí na silné vlně a já se holýma rukama chytím zábradlí, ale Holly se pustí. Možná byla chyba vzít ji ven.

„Pojďme zpátky,“ pobídnu ji.

Holly mžourá do dálky a spodní ret se jí chvěje. „Věděla jsem, že tu válku prohrajeme,“ pronese. V rachotu rozbouřených vln a větru zní její hlas jako šepot.

Netvrdím jí, že jsme neprohráli, protože to by byla lež. Nejsme teď o nic lepší než tuláci. Jsme uprchlíci mířící do Sekvoje v naději, že nás přijmou. Všechno, co nám zůstalo, jsou naše životy, a už si nejsem jistá, jestli je to dost. Jako by Holly četla moje myšlenky, postaví se na spodní příčku zábradlí. Visí přes příď jako živá galionová figura. Rychle okolo ní omotám paže.

„Holly, co to vyvádíš? Pojď honem zpátky na palubu.“

Člun se nakloní dopředu a ona začne brečet. „Nech mě jít.“

Podklouznou mi nohy. „Pomoc!“ zakřičím.

Během vteřiny jsou skoro všichni u nás a Song mi pomáhá stáhnout Holly ze zábradlí. Když konečně leží v bezpečí na palubě, zatřese s ní.

„Co to s tebou k čertu je? Jak se opovažuješ to udělat? Jak se opovažuješ?“ Opře se čelem o Hollyino břicho a pláče. Holly hladí Songovy krátké kudrny a zírá do mraků.

„Odneseme ji dovnitř,“ navrhne Dorian. Hledí na mě skrz liják.

„Jak jsem měla vědět, co má v plánu?“ bráním se.

Dorian zavrtí hlavou a vsune ruku pod Hollyiny paže.

Přestože déšť stále bubnuje do lodi, vítr se ustálil, plujeme proto klidněji. Dorian, Holly a Song v koutě usnuli. Bruce a Maude si šeptají a navzájem si hladí scvrklé ruce. Silas stojí u kormidla. Postavím se vedle něj a přes prasklé sklo kajuty hledím na řeku. Zborcené budovy na nábřeží se po dekádách zanedbávání sesypaly do řeky.

„Mělas ji nechat skočit,“ promluví Silas tiše.

„To myslíš vážně?“ V hrdle se mi utvoří knedlík. Copak jsou naše šance na přežití tak malé?

„Dorian tvrdí, že ví, kde Sekvoj je, ale když jsem před ním roztáhl mapu, nic přesného mi neukázal. Podle toho, co jsem spočítal, musíme prohledat asi šestnáct kilometrů.“

„Najdeme to. Zvládli jsme už obtížnější úkoly, Silasi.“

„Tím si nejsem jistý. Jak dlouho myslíš, že nám vydrží kyslík?“ zeptá se. Pohlédnu na zásobu kyslíkových nádrží a poté na Maude a Bruce v maskách. Maude ke mně vzhlédne a pro nic za nic se zamračí. Navzdory tomu, co jsme společně prožily, pořád ještě nejsme přítelkyně.

„Pár dní zvládneme,“ odpovím.

„Kdoví jestli.“ Silas upírá oči na bledé slunce.

„Máš lepší nápad?“ zajímám se. Nesnažím se s ním pohádat; opravdu doufám, že ho něco napadlo.

Silas zavrtí hlavou. „Sekvoj je naše jediná šance, aby se z nás nestali tuláci. Jestli ji najdeme, můžeme znovu začít sázet rostliny a zkontaktovat kapsuli a mámu s tátou.“ Zarazí se a pohlédne na mě. Oči má zarudlé, ale nedokážu říct, jestli je to od té pěny, kterou armáda použila na zničení Lesa, nebo jestli je unavený či zoufalý.

Chytnu Silase za ruku. „Harriet a Gideon jsou v pořádku,“ uklidňuju ho. I kdyby v kapsuli propukla občanská válka, moje teta a strýc jsou moc chytří na to, aby skončili mrtví.

Poryv větru nakloní loď směrem k nábřeží a Silas strhne kormidlo prudce doleva. Ztratím rovnováhu a dopadnu na obličej. V ústech ucítím silnou kovovou pachuť.

„Promiň,“ hlesne Silas. „Jsi v pohodě?“

„Jo,“ vydechnu. Zvednu svou dýchací masku a utřu si krev do rukávu. Vzhledem k okolnostem by bylo směšné stěžovat si na roztržený ret.

Maude se zvedne. „Stůj!“

Chystám se na starou ženu zavrčet, že Silas dělá, co může, aby udržel člun stabilní, a otočím se právě ve chvíli, kdy se Holly vykrádá ven ze dveří kajuty. Vyrazím za ní. „Holly, ne!“

Už je na přídi a přelézá zábradlí. Když k ní dorazím, je již zavěšená nad vodou a proud s ní mává ze strany na stranu. Usmívá se. V hlavě znovu slyším Silasova slova: Mělas ji nechat skočit. Ale nemůžu. Holly to nemá v hlavě v pořádku.

„Zítra se budeš cítit líp, Holly.“ Držím ji pevně za jednu paži. Ledové krystalky z mrazivé řeky mě řežou do tváře.

„Do zítřka se nic nezmění,“ namítne. Na okamžik se na mě otočí a zadívá se mi do očí. „Všechno je pryč.“

„Musíme doufat,“ řeknu.

Neradostně se zasměje. „Naděje už mi došla,“ odpoví a pustí se. Zábradlí se mi zakousne do hrudi, jak to se mnou trhne dopředu. Visím přes zábradlí a svírám Hollyinu paži, ale je těžká a ruce mi sklouznou k jejímu zápěstí. Prudká sprška z kýlu ji celou zmáčí. S dokonalým klidem na mě pohlédne. Prsty mě pálí.

„Ubližuješ mi,“ řekne.

A potom se to stane: její mokrá kůže mi vyklouzne z rukou.

Holly narazí do vody a ta ji pohltí. Už se za ní můžu jenom dívat.

Po palubě duní těžké kroky.

„Holly!“ zakřičí Song. Nakloní se přes zábradlí a prohledává vlny lámající se o trup lodi.

Ale Holly je pryč.

Otočím se.

Všichni až na Bruce jsou na palubě a hledí na mě.

„Nedokázala jsem ji udržet,“ vysvětlím.

„Holly?“ volá zoufale Song.

Dorian obejme Songa a stáhne ho ze zábradlí.

„Na noc zakotvíme,“ oznámí Silas. „Teď běžte všichni zpátky dovnitř.“

Tiše zalezeme do kajuty. Svalím se na podlahu. Jedna z Hollyiných hnědých vysokých bot leží vedle hromádky kyslíkových nádrží, tkaničky rozvázané a roztřepené.

Nebudu se cítit provinile. Nemohla jsem ji udržet. Sama se rozhodla umřít. Zavřu oči a přitlačím si ruce na víčka.

Už mi není zima. Necítím vůbec nic.

„Chudák holka prohrála boj,“ promluví Bruce sám k sobě.

A mě napadne: za co vlastně vůbec bojujeme?

2

Bea

Občas si přeju, abych věřila v Boha jako lidi před Zlomem. Vědomí, že existuje vyšší síla a že někdo, koho jste milovali, není pryč navěky, je muselo hodně uklidňovat. Ale i kdyby mí rodiče byli na lepším místě, Bůh nemůže vrátit čas a přivést je zpátky, a to je to, po čem toužím: po šanci své rodiče obejmout a znovu ucítit vůni mámy a táty.

Když jsem toužila po Quinnovi, myslela jsem si, že vím, co lidé myslí tím, že mají zlomené srdce. Nevěděla jsem nic. Teď mám pocit, jako by mě někdo připravil o vnitřnosti. Srdce pumpuje tu trochu kyslíku, co mám, do mého těla, sice dýchám, ale nejsem celá.

S Quinnem a Jazz jdeme z Lesa podél starých kolejí přikrytých rozbředlým sněhem a kousky ledu do centra města. Odtamtud půjdeme podél řeky na západ. Mám starou mapu, kterou mi dal Gideon, než jsem uprchla z kapsule. Jazz mi na ní ukázala místo, kde si myslí, že je Sekvoj. Musíme věřit, že má pravdu, protože nám nic jiného nezbývá.

Quinn mě obejme kolem pasu a sevře. „Možná bychom si měli odpočinout,“ navrhne. Musel slyšet, jak přes masku těžce dýchám, tohle však není bezpečné místo pro zastávku. Teplota klesá spolu se sluncem, potřebujeme proto přístřeší. Pomalované budovy kolem nás však vypadají, jako by se měly každou chvíli zhroutit. Zavrtím hlavou a on mi bez ptaní zvýší přívod kyslíku z nádrže do masky.

Nevíme, jak dlouho nám bude cesta do Sekvoje trvat. Když Quinn pohlédne stranou, otočím přívod zpátky na patnáct procent.

„Tunel!“ zavýská Jazz a ukazuje na podchod asi sto metrů před námi. Odběhne a nakopne přitom sněhovou břečku.

„Buď opatrná!“ zavolám za ní. Vytáhnu z kapsy kabátu mapu a asi posté ji rozložím. „Za tunelem by mělo být vlakové nádraží Saint Pancras,“ povídám Quinnovi. Využije toho, že jsme spolu sami, a obejme mě. Ztuhnu, aniž bych chtěla.

Quinn odstoupí. „Jsi v pořádku?“

„Kéž bychom našli víc živých lidí,“ povzdychnu si a vyhnu se jeho otázce. Nechci, aby si dělal starosti. Neexistuje způsob, jak by mohl zmírnit moje trápení.

„My to zvládneme,“ uklidňuje mě. Přikývnu, stáhnu si do čela baret, který mi daroval starý Watson, a slabě se usměju.

„Přestaňte se muckat a pohněte!“ křičí Jazz. Už je daleko před námi. Stáhne si dýchací masku přes bradu – protože vyrostla v Lese a strávila život tréninkem, jak dýchat s menším množstvím kyslíku, nemusí ji nosit celou dobu. Točí se dokola a otvírá ústa k obloze. Její vlnité rusé vlasy, na konečcích spálené, plápolají proti zasněženému okolí jako oheň. Nikdy by vás nenapadlo, že byla jediný přeživší, kterého jsme našli v sutinách, jež bývaly jejím domovem.

Quinn mě chytí za zápěstí a přinutí mě na něj pohlédnout. „Měli jsme malou šanci, přesto jsme se dostali ven živí a našli jeden druhého.“

„Jenom bych ráda…“ Pomyslím na nehybná těla svých rodičů, na jejich krev tekoucí po pódiu, když se strhla bitka. Byla jsem vším, co kdy měli, a každý den celý svůj život pracovali, aby mohli zaplatit daně a já tak mohla dýchat. Díkybohu za Quinna… ale je bych chtěla mít taky.

„Myslíš, že Maude přežila?“ zeptám se.

„Ta bláznivá bojovnice? Samozřejmě. Jazz to přece říkala, ne?“

Chystám se namítnout, že Jazz nemůže vědět jistě, jestli to někdo přežil, když se ozve pronikavý jekot a následně zadunění. Prudce se otočíme po zvuku. „Jazz?“

Zmizela.

Quinn je okamžitě pryč. Běžím za ním, ale nestačím mu. Zastaví se na kolejích a zoufale se rozhlíží.

„Jazz!“ volá. „Byla přímo tady,“ říká, když k němu doběhnu. Stojíme a nasloucháme.

Ticho.

Přecházíme tam a zpátky po kolejích, zastavíme se až u plotu s ostnatým drátem, v němž jsou z jedné strany zachycené staré zbytky plastových sáčků. Na druhé straně plotu je dlouhá řada rezavějících vagónů. Pomalu se za soumraku přibližujeme k tunelu a pořád voláme Jazzino jméno. Po všech strašlivých událostech, co už se staly, se připravuju na nejhorší.

Zvednu ze svého kabátu rusý vlas. Letí pomalu k zemi. „Rozdělíme se. Najdeme ji tak rychleji,“ navrhnu.

„Abychom ztratili jeden druhého? To v žádném případě.“ Quinn mě vezme za ruku a nahlížíme do tunelu, aniž bychom vstoupili dovnitř. Světlo na konci vypadá jako půlkruh šedi.

„Máš baterku?“ zašeptám, aby se slova nerozléhala.

„Nemám nic,“ povzdechne si. Rukou v rukavici se dotknu jeho vlasů.

„Máš mě,“ opravím ho. „A společně Jazz najdeme.“

Nakouknu do tunelu. „Rozhodně nemůže být tady. Tak daleko od nás nebyla. Vrátíme se.“

Quinn si přiloží prst k uchu. „Co to bylo?“ zeptá se. Zůstanu stát co nejtišeji, ale neslyším nic jiného než svůj dech a jemné tikání kyslíkových nádrží.

Quinn se otočí a vydá se rychle zpátky podél kolejí.

„Opatrně!“ nabádám ho, jdu za ním a málem zakopnu. Quinn klopýtne a rozhodí ruce doširoka, aby získal rovnováhu. Když se dostanu až k němu, vidím, kam málem spadl: do jakéhosi otvoru v silnici.

Šachta je chráněná těžkým kruhovým kovovým poklopem, který je mírně nakloněný. Quinn sevře jednu stranu a já druhou. Na tři odsuneme poklop z otvoru. Při dopadu na zem zařinčí. Několik metrů pod námi uvidíme Jazz.

„Volala jsem a volala,“ bručí Jazz.

„Neslyšeli jsme tě. Ale teď už jsme tady,“ uklidňuju ji. Posadím se a strčím nohy do šachty.

„Si děláš srandu?“ vyhrkne Quinn a popadne mě.

„Není to vysoko. To skočím,“ řeknu. Zamračí se. Ignoruju ho a cítím, jak se mi do očí derou slzy. Nevím proč; jenom se mě snaží chránit.

„Půjdu já,“ navrhne. Posadí se a potom se pomocí rukou pomalu spustí do díry, opatrně, aby nepřistál na Jazz. Upraví její dýchací masku, aby mohla snadněji dýchat. „Zvednu ji a ty ji vytáhneš ven.“

V otvoru se objeví Jazzin potlučený obličej. Posadím se do sněhu, chytnu ji v podpaží a nakloním se dozadu, využiju tak svou váhu, abych ji vytáhla ven. Holka celou dobu fňuká.

„Teď já!“ zavolá Quinn. Pohladím Jazz po čele a nechám ji ležet na zasněžené zemi. Nakloním se nad otvor. Quinn ke mně zvedne ruce. Napnu se proti jeho váze, ale je o tolik těžší než Jazz, že se ani nepohne, když se ho pokusím zvednout.

Bolí mě na spáncích. „Nejsem dost silná,“ zamumlám a zhroutím se na okraji šachty. Nenávidím, že to musím přiznat, dokonce i Quinnovi. „Jdu něco najít, na co by sis mohl vylézt.“ Možná jsem slabá, ale nejsem hloupá.

Pospíchám k polorozpadlému vlaku napravo. Když vkročím dovnitř, podlaha se pode mnou podlomí. Chytnu se zrezavělého hasicího přístroje a nakouknu dovnitř. Většina sedadel je vyrvaných nebo rozřezaných, pěnová zelená výplň je roztroušená po podlaze. Jenom dvě sedadla zůstala vcelku. Zavřu oči, ale pozdě; už jsem zahlédla vysušené kosti, jednu kostru výmluvně delší než druhou. A na podlaze vedle nich jsou dvě lebky: jedna velká a jedna malá. A nůž.

Pravděpodobně spáchali sebevraždu; stačili si podřezat hrdlo. A při hodinách dějepisu jsme se učili, že se lidé během Zlomu uchylovali i k horším věcem, když jim docházel kyslík a umírali hlady. Ale kdo byli tihle? Možná rodič a dítě? Nikdo se to už nikdy nedozví. Dva životy byly vymazány z dějin, jako by nic neznamenaly – stejně jako mnoho před nimi i po nich.

Quinn volá moje jméno. Musím se soustředit.

Chytím sedadlo, plesnivé a zlomené, a vleču ho ven z vlaku. Paže mě pálí bolestí.

Spustím sedadlo dolů do šachty, kde s žuchnutím dopadne. Quinn ho položí na bok a použije ho jako stoličku, přestože se kymácí. Po dvou pokusech se vytáhne hlavou a lokty nad zem, než se konečně vyhrabe ven. Leží na zemi a ztěžka oddechuje. „Musím začít víc posilovat,“ poznamená a já se musím usmát.

Vedle nás Jazz přestala pofňukávat a začala vzlykat.

Pod kolenem má roztržené manšestráky. „Musíš být zticha, Jazz,“ napomenu ji. Nevíme, kdo tu může číhat. Okolí se může hemžit tuláky. Nebo už po mně může jít armáda.

Zatáhnu za roztrženou látku Jazziných kalhot a odvrátím se, aby se mi neudělalo zle. Nejenže krvácí – hluboká rozeklaná zející rána se jí táhne odzdola po celé noze až ke koleni a trčí z ní kus kosti.

Quinn přijde za mnou. Hledí na ránu s pootevřenými ústy. Rozvážu si šálu a pevně stáhnu Jazzinu nohu. Dívka se kouše do pěsti.

„Strašně… moc to… bolí,“ vzlyká.

„Co budeme dělat?“ ptám se.

„Dostaneme ji na nádraží a potom…“ odmlčí se. „Máš sílu ji nést?“

„Musím.“

„A nemůžeme se zastavit, ani kdyby křičela,“ dodá.

„Nebudu křičet,“ slibuje Jazz mezi slzami. Ale křičí. A křičí a křičí a křičí.

Než jsme pronesli Jazz skrz temný tunel a dál až do stanice St. Pancras, upadla do bezvědomí. Sama jsem sotva schopna stát na nohou. Kyslík nám v žádném případně nemůže vydržet celou cestu až do Sekvoje, když se budeme dál takhle namáhat.

Položíme ji na zem pod hodiny z mramoru a sesuneme se vedle ní. Ani se nepohne. Vsunu ruku pod její kabát a přitisknu ji na Jazzinu hruď. Uklidním se, když ucítím tlukot srdce.

„Je to zlé,“ vydechne Quinn. Kvůli námaze nedokážu mluvit, tak se posadím, abych popadla dech, a zírám na klenutý skleněný strop. Na noční obloze září hvězdy. Je to nádhera.

Quinn se ke mně skloní. „My to zvládneme, víš,“ řekne. Snaží se myslet pozitivně, ale co nám teď zbývá? Jazz se do nohy dostane infekce a co pak? Necháme ji tady shnít a půjdeme dál?

„Nejdřív umře ona a potom my,“ konstatuju.

Quinn mnou zatřese. „Proč takhle mluvíš?“

Strčím do něj. „Protože jestli sis nevšiml, Quinne, umřou všichni.“

„My jsme naživu.“ Stáhne si dýchací masku, potom mi z obličeje sundá tu mou, aby mě mohl rychle políbit na rty. Před pár týdny jsem nechtěla nic jiného než vědět, že mě Quinn miluje. Když mě políbil poprvé, bylo to jako elixír – ale dnes mě jeho rty neoživí. „Musíš být silná,“ pronese pevně a vrátí nám masky zpátky na obličej.

Má pravdu. Máma s tátou by nechtěli, abych se vzdala. Chtěli by, abych bojovala, stejně jako na konci bojovali oni. I kdyby nás ten boj měl zabít.

Koniec ukážky

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

ČÁST PRVNÍ

1

2