Přeložila:

DANIELA ČERMÁKOVÁ

Ukážka z elektronickej knihy

Amanda Quick: Zátoka lží

Vydání první

Copyright © 2013 by Jayne Ann Krentz

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2014 jako svou 1853. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Deception Cove vydaného nakladatelstvím

Jove Books, published by The Berkley Publishing Group,

a division of Penguin Group (USA) Inc., New York v roce 2013

Český překlad © 2014 Daniela Čermáková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Přebal a vazba © 2014 Ricardo a Baronet

Ilustrace na přebalu © 2014 Subbotina | Imagio.cz

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-7384-884-2 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7384-927-6 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2014

Amanda Quick

Zátoka lží

Druhá část z cyklu

Ostrov Rainshadow

Tahle knížka je pro Houdiniho.

Žádný jiný kouzelník nedovede zmizet

takovým stylem.

Poznámka autorky

Vítejte na ostrově Rainshadow ve světě zvaném Harmonie.

V románech z ostrova Rainshadow se setkáte s nezkrotnými muži a ženami, které tento vzdálený ostrov v Jantarovém moři přitahuje. Seznámíte se také s jejich přáteli a sousedy v komunitě Shadow Bay.

Všichni obyvatelé tohoto ostrůvku mají nějakou minulost, všichni skrývají nějaká tajemství. Žádné z těch tajemství však není tak nebezpečné jako starodávné záhady ukryté za paranormálním oplocením, jež střeží uzavřenou část ostrova známou jako Rezervace.

Tajemství Rezervace byla uzamčena už před staletími. Teď se však cosi nebezpečného probudilo k životu…

Doufám, že se vám budou příběhy z ostrova Rainshadow líbit.

Vaše

Amanda

1

Když Alice vyšla z potemnělého divadla východem pro herce, už na ni čekali dva zlodějíčkové. Vycítila jejich přítomnost, jakmile vykročila po ulici. Ukrývali se za velkými kontejnery uprostřed uličky. Nebyli to žádní měkkotové.

„Na tohle nemám čas,“ špitla prachovému králíčkovi, který jí seděl na rameni.

Houdini vesele zacvrlikal a poskočil si. Na první pohled vypadal jako chomáč dlouhých chlupů ozdobený šesti packami a dvěma modromodrýma očima. Měl také druhý pár očí – v sytém jantarovém odstínu – ale otevíral je jen při lovu nebo když vycítil nebezpečí. Stále měl na sobě elegantního rudého saténového motýlka, kterého mu Alice nasadila při večerním představení s názvem Mimozemská kouzla.

Houdini byl rozený showman a pozornost publika zbožňoval. Vždy se na představení těšil. Nyní nějak vycítil, že k jednomu takovému dojde i tady v uličce. Pravda, diváci jsou tu jenom dva a ani jeden z těch ničemů si nekoupil lístek, ale velikost davu ho nikdy netrápila a koncept peněz nechápal. K financím měl velice pragmatický přístup. Dala se za ně koupit pizza.

„Jsem ráda, že si to užíváš,“ zašeptala Alice. „V bytě se můžeme těšit jenom na prázdnou ledničku a lakomého domácího, který zítra očekává nájem, vzpomínáš?“

Peníze na nájem neměla. Představení Mimozemská kouzla prošlo dnes večer bez povšimnutí. Takové věci se v showbyznysu stávaly, ale v tomto případě si byla docela jistá, že ví, proč majitel divadla všechna budoucí vystoupení zrušil. Někdo ho podplatil.

Alice za sebou nyní táhla kufr na kolečkách přecpaný kostýmy, parukami, líčidly a vším, co dokázala zachránit z malinké převlékárny. Přes rameno měla přehozenou velkou modrou kabelu s rekvizitami.

Nebyl to zrovna dobrý den a zdálo se, že noc bude ještě horší. Nejenže byla zase nezaměstnaná, ale posledních několik hodin cítila příliš známou nervozitu. V minulém roce se poučila, že drobná ledová varovná bodnutí přicházejí od její intuice. Někdo ji sledoval. Zase.

A teď se ji chystal přepadnout párek pouličních darebáků.

„Vážně, kolik toho jedna ženská snese?“ zeptala se Houdiniho.

Houdini znovu zabroukal, těšil se na scénu.

Jeden z násilníků se vynořil zpoza druhého konce kontejneru. Hlava, která byla oholená, aby bylo lépe vidět tetování na lebce, se mu zaleskla ve světle z lampy nad dveřmi pro herce. V jedné ruce měl nůž.

Druhý muž vykoukl z úkrytu a vykročil k Alice. Přes hlavu a dlouhé, rozcuchané vlasy měl přetaženou punčochu. Ostří jeho nože se blyštilo.

„Copak dělá taková pěkná panenka venku v noci takhle sama?“ zeptal se ten s potetovanou hlavou. „Copak ti nikdo neřekl, jak je tohle nebezpečná čtvrť?“

Hlas měl pronikavý a naplněný jakýmsi nepřirozeným vzrušením, které napovídalo, že si předtím dal nějaké povzbuzující prostředky.

„Kliďte se mi z cesty,“ prohlásila Alice. Upravila si kabelu na rameni, pevněji sevřela držadlo kufru a šla dál. „Nemám moc dobrou náladu.“

„Pročpak jsi taková protivná na párek chlapíků, co se jenom chce pobavit?“ zaševelil muž s punčochou. „Užiješ si to s náma, uvidíš.“

„Vážně hodně,“ uchechtl se muž s potetovanou hlavou. „Co to máš na rameni? Nějakou chlupatou krysu?“

Alice ho ignorovala, zkracovala vzdálenost mezi nimi, když se vlekla ke vstupu do uličky. Nebylo pochyb, že se špatný den měnil ve špatnou noc.

„Poslouchej, ty mrcho,“ zavrčel Punčocha. „Okamžitě se zastav. Nejdřív polož tu kabelu na zem. Slyšíš mě? Vyndáš všechny prachy, co máš, a jestli se nám to s kámošem bude líbit, všichni si trochu užijeme. Jestli nebude, budeš nám muset dodat nějakej důvod, proč na tebe nevytáhnout nůž.“

Alice si hrozby nevšímala.

„Hej, můj kámoš ti řek‘, ať se ani nehneš,“ sykl ten s potetovanou hlavou.

Alice dál šla. Cítila, jak se jí Houdiniho malé drápky zaťaly do ramene. Už vesele necvrlikal. Varovně vrčel a zanedbaná srst se mu přitiskla k drobnému tělíčku. Otevřel druhé oči a pozorně sledoval oba muže s noži. Byl připravený na boj.

„O prachových králíčcích existuje takové rčení,“ prohlásila Alice směrem k pobudům. „Když vidíte jejich zuby, je už příliš pozdě. Houdini a já jsme si to moudré prohlášení maličko poupravili. Když nevidíte zuby ani nic jiného, máte potíže.“

„Co si myslíš, že děláš, ty pitomá ženská?“ vyštěkl Punčocha. Poskakoval po chodníku a blížil se k ní. „Říkáš si vo to. Budu muset zapracovat na tý tvý tvářičce, aby ses trochu poučila.“

„Ach, proboha,“ povzdechla si Alice. „Na tohle teď nemám náladu, mám dost svých problémů. Neměli byste se plést do cesty ženě s potížemi. Neříkejte, že jsem vás nevarovala.“

Zapojila smysly a povolala svůj talent. Nikdy se ještě nesetkala s nikým, kdo by měl stejné paranormální schopnosti jako ona – světelné talenty jakéhokoliv druhu byly vzácné. Ti, kteří byli natolik silní, aby zvládli to, co ona, byli považováni za postavičky z pohádek.

Vyslala do aury energii, aby upravila vlnové délky světla z normálního spektra kolem sebe a Houdiniho. Bylo to stejné, jako kdyby kameny odklonily vodu v potůčku. Pro lidské oči se tak stala prakticky neviditelnou.

Vyslala do prostoru trochu víc energie a roztáhla štít i na kabelku a kufr. Stálo ji hodně síly, aby upravila světlo nejen kolem sebe a Houdiniho, ale také kolem předmětů, jichž se dotýkala. Věděla však, že to nemusí vydržet dlouho. Během let se naučila, že jsou lidé bez sebe strachy, když zjistí, že v jejím případě není neviditelnost pouhým kouzelnickým trikem.

Pokud šlo o paranormální talenty, schopnost nakrátko zmizet nebyla tak užitečná, jak by si možná někdo myslel. Co se týče práce, výběr byl omezený. Když usoudila, že se nenarodila pro život zločince, vyzkoušela různé možnosti od prodeje potravin až po zaměstnankyni v muzejním obchodě se suvenýry. To poslední ji málem zabilo.

Za poslední rok zkusila štěstí v kouzelnické branži. Pro ženu s jejím nadáním to vypadalo jako ideální možnost. Předměty na jevišti však naneštěstí dokázal nechat zmizet každý nezkušený kouzelníček. Fakt, že k tomu používala paranormální energii, nikoho neohromil. Po chvíli většinou publikum omrzela.

Schopnost zmizet, kdykoliv se jí zachtělo, i s tím, co náhodou v tu chvíli držela, ale měla své výhody.

„Sakra,“ vyjekl potetovaný muž. Zarazil se a zíral na místo, kde Alice ještě před pár vteřinami stála. „Kam zmizela?“

„To nevim,“ hlesl Punčocha. Očividně začínal panikařit. „Tohle je divný. Možná že ta poslední dávka zelenýho prášku byla k ničemu, chlape. Musíme si najít novýho dealera.“

„Nejde o ten prášek,“ namítl parťák a couval zpátky ke vchodu do uličky. V atmosféře kolem něho se vznášel strach. „Možná že jsou ty kouzla vopravdický. Třeba je čarodějnice nebo tak něco.“

„Ale kdepak. Zbláznil ses? Čarodějnice přece neexistujou.“

Alice si pospíšila na konec uličky. Nedokázala zůstat neviditelná dlouho, rozhodně ne teď. Spoustu energie spotřebovala už na jevišti. Nadpřirozená síla podléhala fyzikálním zákonům, stejně jako jakýkoliv jiný druh energie. Když jí člověk spotřeboval příliš mnoho, potřeboval čas na zotavenou. Byla si však jistá, že bude muset upravovat světlo jen další minutu či dvě. Chlápci začínali panikařit.

Houdini se na jejím rameni škodolibě zahihňal. Zvuk se zlověstně nesl nocí. Stejně jako její kroky a rachocení koleček kufru na dlažbě.

„K čertu, slyším ji,“ hlesl Potetovaná hlava. „Jako by byla duch.“

To bylo na Punčochu příliš.

„Padám vodsud,“ sykl.

Otočil se a rozběhl se ke vchodu do uličky. Potetovaná hlava neváhal a svého kumpána následoval. Skoro Alice ve svém spěchu pošlapali. Uhnula jim z cesty, kufr odtáhla na stranu a přitiskla se zády ke zdi, zatímco se řítili kolem ní.

Nedostali se daleko. Ve stínech na začátku úzké cesty se zhmotnil nějaký muž. Pohyboval se rychle a efektivně jako stínová kočka a něco s oběma muži provedl. Alice by přísahala, že zahlédla záblesk temného nadpřirozeného blesku, ale vyprchal dřív, než si mohla být jistá.

Zamrkala a zjistila, že Potetovaná hlava a Punčocha leží na zemi. Ani jeden se nehýbal.

Nový příchozí přistoupil ke svým obětem a sebral jim nože. Pak se sklonil a rychle prohledal mužům v bezvědomí kapsy.

A to sis myslela, že už to dneska nemůže být horší, pomyslela si Alice. Stála bez hnutí, zády ke zdi, náhle se bála způsobit jakýkoliv hluk. Ani nedýchala a snažila se udržet neviditelný štít kolem sebe, Houdiniho a zavazadel.

Houdini už nevypadal ani trochu znepokojeně. Byl v pozoru, ale zpátky v bezstarostné náladě. Nebyla si jistá, jak to má chápat. Na jedné straně ji uklidňovalo, že už necítí žádnou hrozbu. Ale možná si jenom vychutnával prodloužené představení.

Muž, který srazil zloděje, lehce vstal a vykročil k ní. Očividně ho uspokojilo, co našel v jejich kapsách.

Když přišel na plné světlo u jedněch z dveří, uviděla, že má zrcadlové sluneční brýle.

Zrcadlové sluneční brýle. O půlnoci.

Měla jen tolik času, aby si uvědomila, že cizinec vypadá trochu povědomě, než jí došlo, že se dívá přímo na ni.

„Vy musíte být Alice Northová,“ prohlásil. „Naši pradědečkové byli před dávnou dobou parťáci na moři. Já se jmenuju Drake Sebastian.“

Tím se hodně vysvětluje, pomyslela si, včetně těch slunečních brýlí o půlnoci. Sebastianové byli tajnůstkářští, ale vzhledem k osobním zájmům v rodině si dávala pozor, když se nějaký člen klanu tu a tam objevil na nějakém videu nebo v novinách. Drake byl dědic obchodního trůnu – muž, který se měl ujmout kormidla rodinného impéria – takže se v poslední době objevoval na veřejnosti více než jakýkoliv jiný Sebastian.

Drakea nikdy nikdo neviděl bez jeho zrcadlovek. Byly jeho charakteristickým znamením. Podle médií je nenosil jen tak pro nic za nic. Speciální zrcadlové čočky byly vyvinuty přímo pro něho ve výzkumné laboratoři jejich společnosti. Nebylo žádným tajemstvím, že po nehodě v laboratoři před třemi lety byl citlivý na světlo z normálního konce spektra. Nyní Drakea bez speciálních brýlí oslepila i nízkowattová žárovka.

Během posledního roku existovala jen jedna věc, které se Alice bála více než neustávajícího obtěžování bývalé tchyně. Už celé měsíce se hrozila, že mocná rodina Sebastianů možná zjistí, že se na ostrově Rainshadow stalo něco hodně, hodně špatného a že je za to zodpovědná právě ona.

Teď to tedy vypadalo, že klan opravdu poslal někoho, aby ji našel – a ne jen nějakého podřadného bezpečnostního agenta. V uličce tu stál příští prezident a generální ředitel rodinného impéria. A díval se přímo na ni, i když celou silou svého talentu odkláněla světlo.

Nebylo pochyb. Tohle je doopravdy hodně, hodně špatná noc, pomyslela si.

„Vy mě vidíte,“ řekla.

Světlo nad dveřmi se odrazilo od Drakeových zrcadlových brýlí. Zkroutil ústa do záhadného úsměvu, v podivné kombinaci mužského uspokojení a očekávání, až se jí rozechvěly smysly.

„Jo,“ prohlásil. „Vidím vás, Alice Northová.“

„Sakra.“

„Taky vás rád poznávám.“

2

Alice ztlumila smysly. Nemá smysl plýtvat energií, pomyslela si. Začínala být vyčerpaná. Bylo docela jasné, že ji bude velice brzy zase potřebovat. Mezitím potřebovala šetřit svůj talent.

Povolala své další schopnosti, ty, které používala, aby na jevišti skryla své emoce. Když šlo o hraní, byla docela dobrá. Naučila se to už kdysi dávno. Byla to jedna z mnoha užitečných životních lekcí, které dostala v sirotčinci. Pravidlo číslo jedna: Když máš pochybnosti, nedávej to najevo. Dalo by se dodat: Předstírej, dokud nebudeš za vodou.

„Máte nějaký doklad?“ zeptala se chladně.

Nezdálo se pravděpodobné, že by se jeden z posluhovačů Ethel Whitcombové odvážil použít Sebastianovo jméno jako zástěrku. U Ethel si ale člověk nikdy nemohl být jistý. Pro některé lidi byla pomsta opravdu silná droga a Ethel byla opravdový závislák. Aby dostala, co chtěla, využila by každé možnosti, zaplatila by jakoukoliv cenu – i kdyby ta cena znamenala, že naštve mocného obchodního konkurenta.

Drake nezaváhal ani na okamžik.

„Řidičák nebo kartu naší společnosti?“ Znovu se usmál, tentokrát velice zdvořile.

„Kartu společnosti,“ prohlásila. „Falešný řidičák můžete tady ve Čtvrti sehnat za deset babek. Ale karta Sebastianovy společnosti se jen tak padělat nedá.“

„Proč si myslíte, že poznáte opravdovou kartu mé společnosti?“ zeptal se a sáhl do kožené bundy.

„Nechte si toho. Všichni vědí, že se vaše firma zabývá špičkovým zabezpečením, mimo jiné. Vsadím se, že vaše identifikační karty jen tak někdo nenapodobí.“

Kráčela po tenkém ledě a věděla to. Jak by poznala falešnou kartu, když nemohla tušit, jak vypadá skutečná?

Ale Drake jen souhlasně přikývl, otevřel peněženku a vyndal kartu. Využila krátkého okamžiku, aby si ho ve světle ode dveří prohlédla podrobněji. První dojem byl správný. Byl hbitý jako stínová kočka, ale mnohem nebezpečnější, protože na rozdíl od té velké šelmy se zcela jistě nespoléhal jen na své prapůvodní instinkty. Oči za zrcadlovými brýlemi nebyly vidět, ale cítila magocelové ovládání, které rozechvívalo atmosféru kolem něho. Intuice jí napovídala, že existuje jen jediný důvod, proč by někdo musel rozvinout takové sebeovládání – aby ovládl mocný talent či mocné vášně. Nebo obojí.

Vypadal, jako by všechno na něm bylo zdokonaleno lovem. Tmavé vlasy měl upravené do krátkého, strohého a účelného účesu. Pevné, rozhodné rysy tváře by mu mohly získat roli profesionálního zabijáka ve filmech – nebo ve skutečném životě. Fakt, že nedokázala rozeznat jeho výraz kvůli těm brýlím, jen zesílil auru moci a nebezpečí.

Podal jí identifikační kartu. Byla na ní fotografie Drakea i s brýlemi. Kromě krátkého osobního popisu a telefonního čísla pro ověření byl v plastu zatavený kousíček jantaru. Z kamene žhnula energie. Drobně rezonoval, když se ho dotkla konečkem prstu. Byl to dokonalý důkaz, že je doklad pravý, to bylo jisté. Strávila v showbyznysu dost dlouhou dobu, aby věděla, že za správnou cenu se daly koupit falešné doklady stejně snadno jako magrezové zbraně v jakékoliv ze Starých čtvrtí. Stále jí ale připadalo nepravděpodobné, že by některý z Etheliných soukromých vyšetřovatelů riskoval natolik, aby s sebou nosil doklad, který by ho mohl dostat na velmi dlouho za mříže.

Navíc, uvažovala, na tomto světě nemohou být dva muži, co by vypadali jako člověk na fotografii. Drake Sebastian byl rozhodně unikát.

„Můžete zavolat na to číslo, jestli máte pochybnosti,“ navrhl Drake. „Je přímo na bezpečnostní oddělení v centrále společnosti.“

„To nebude nutné.“ Podala mu kartičku zpátky. „Viděla jsem vás několikrát v médiích. Jste Drake Sebastian a podle novin jste vy a vaše rodina pořád piráti. Rozdíl je v tom, že v dnešní době už drancujete legálně.“

Překvapil ji šibalským úsměvem, který jí opět rozechvěl smysly.

„Víte, Alice, nejste zrovna v pozici, kdy byste mohla urážet mého předka,“ prohlásil. „Váš pradědeček byl obchodním partnerem Harryho Sebastiana kdesi v Jantarovém moři. Drancovali společně.“

Zvedla bradu. O své rodinné historii nevěděla nic až do minulého roku, ale když teď konečně znala své kořeny, byla odhodlaná chránit čest rodiny Northů. Byla přece jen jejím posledním členem.

„Pracovali spolu v loďařském businessu,“ namítla. „Ale z nějakého důvodu, když to partnerství skončilo, váš předek z toho vyšel jako bohatý muž. Můj pradědeček byl na mizině.“

„Ohledně starodávné historie se můžeme dohadovat později. Dnes v noci musíme probrat současnou situaci. Pokud vše půjde tak, jak doufám, mám pro vás obchodní návrh, který by vás mohl zajímat.“

No, alespoň jí nevyhrožuje, že ji nechá zatknout za krádež a/nebo vraždu, pomyslela si Alice. A očividně nebyl ve službách Ethel Whitcombové. Místo toho použil slova obchodní návrh. Stále však zůstávala spousta otázek. Netušila, jestli by se jí mělo ulevit, nebo by se měla začít doopravdy bát.

„Zatraceně, věděla jsem, že mě dneska někdo sledoval,“ prohlásila.

„Myslel jsem si, že vás najdu dřív.“ Drake zněl ohromeně. „Umíte dobře mizet.“

„Mám spoustu praxe.“

„Před několika dny jsem vypátral, že vystupujete s kouzelnickým číslem tady ve Čtvrti, ale když jsem dorazil do toho divadla, zjistil jsem, že jste zase zmizela. Trvalo mi další tři dny, než jsem se dozvěděl, že jste neodjela z města, jak si všichni zřejmě mysleli. Místo toho jste znovu změnila jméno a zřídila si vlastní show tady v tom divadle.“

„Mimozemská kouzla dneska skončila. Mohl byste mi prozradit, proč mě pronásledujete?“

„Je to trochu komplikované. Co kdybychom si někam zašli promluvit? Nevím, jak vy, ale mně se nechce vést vážnou obchodní diskusi v uličce ve Staré čtvrti v tuto noční hodinu.“

„Kde bychom si podle vás měli promluvit?“

„Hlasuju pro váš byt.“

„Na to zapomeňte,“ odsekla. „Jestli se mnou chcete mluvit, bude to někde na veřejnosti. O několik bloků dál je hospoda. Mám hlad a nepohrdla bych něčím k pití.“

„Dobře, to mi vyhovuje.“ Drake se zadíval na Houdiniho. „Pustí místní Rada pro zdraví prachové králíčky do zařízení podávajícího jídlo a nápoje?“

Houdini vesele zacvrlikal, zřejmě vytušil, že je předmětem hovoru. Alice povzbudilo, že očividně nepovažuje Drakea Sebastiana za přímou či okamžitou hrozbu. Na Houdiniho instinkty se dalo v takových situacích spolehnout. Během posledního roku ji zachránil před blízkým setkáním s více než jedním vyšetřovatelem Whitcombové.

„V této čtvrti nejsou majitelé restaurací příliš úzkostliví,“ pronesla Alice. „Navíc, v Zelené bráně Houdiniho všichni znají. Vždycky se tam po představení zastavíme na něco k snědku.“

Vykročila znovu ke vchodu do uličky, kufr táhla za sebou.

„Já to vezmu,“ navrhl Drake.

Sevřel rukojeť zavazadla a hbitě jí ho vytrhl, než se mohla vůbec rozhodnout, jestli jeho nabídku přijme, či nikoliv. Stejně to ale nabídka moc nebyla, pomyslela si. Spíš příkaz. Každopádně kufr byl těžký a Alice byla unavená. Měla za sebou dlouhou noc, která ještě ani neskončila. Pustila držadlo bez dalšího dohadování.

„Předpokládám, že by se vám nechtělo krást hromadu kostýmů a rekvizit,“ nadhodila.

„Nejspíš ne,“ souhlasil Drake.

Pohlédla na dva muže na dláždění. „Co jste na ty dva použil? Říkala jsem si, že jsem zahlédla svit tmavého blesku.“

„Použil jsem přístroj, který pochází z laboratoří naší společnosti. Stále je ve fázi vývoje. Říkáme tomu světelný šíp. Využívá ultrasvětla, aby dočasně zmrazil smysly cíle – všechny smysly, normální i paranormální.“

„Užitečná věcička.“

„Zatím ne. Byla navržená jako zbraň pro ozbrojené složky, ale stále na ní pracujeme. Narazili jsme na vážnou překážku, kterou musíme odstranit, než se pustíme do výroby.“

„V čem je problém?“ zeptala se.

„Světelný šíp může v současné době aktivovat jen někdo s naším druhem talentu.“

Pátravě se na něho zadívala. „Vy máte taky světelný talent?“

„Ano.“

„Nikdy jsem žádného dalšího takového člověka nepotkala. Slyšela jsem, že nás moc není.“

„Ne,“ potvrdil Drake. „Není. A co víc, žádné dva světelné talenty nejsou stejné, takže každý šíp musí být individuálně vyladěn na osobu, která ho používá. Já jsem jediný, kdo může s tímhle konkrétním přístrojem zacházet. Až vyčerpám zdroj, bude muset být znovu vyladěn.“

„Co se stane s těmi dvěma chlapíky, které jste sejmul?“

„Nevím, a je mi to úplně jedno. Nemám za úkol vyčistit Starou čtvrť. Dneska v noci mám na seznamu povinností jiné věci.“

„Očividně víte, jak si stanovit priority,“ prohlásila suše.

Jejího ne tak úplně skrytého sarkasmu si nevšímal. „Ti dva se mi prostě připletli do cesty. Omlouvám se, že jsem se trochu opozdil.“ Drake se zadíval na dva ničemy bez valného zájmu. „Ne že byste se o ně nepostarala dobře sama.“

„Má verze světelného talentu není nic moc, ale občas se hodí.“

„Všiml jsem si,“ zabručel Drake. „U mě je to to stejné.“

Střelila po něm rychlým, kradmým pohledem, snažila se něco vyčíst v jeho nerozluštitelném výrazu. „Viděl jste mě, když jsem byla neviditelná. Nikdy jsem nepotkala nikoho, kdo by to dokázal.“

„Můj typ talentu je vzácný, stejně jako ten váš.“ Drakeova ústa se zkroutila do krátkého, smutného úsměvu. „Ale ani zdaleka není tak užitečný. Hodilo by se mi, kdybych dokázal být tu a tam neviditelný.“

Chvíli nad tím uvažovala. „Nejsem si jistá, že je méně užitečný. Vidíte věci, které ostatní ani nezahlédnou.“

„To ano,“ souhlasil.

Nedodal očividné, všimla si, a to, že od nehody v laboratoři už neviděl věci stejně jako ostatní lidé. Přemýšlela, jak asi vnímá okolní svět.

„Nekonečná noc,“ řekl.

Překvapeně po něm vrhla další pátravý pohled. „Umíte číst i myšlenky?“

„Bohužel ne. To by se mi taky hodilo. Ale vsadil bych se, že jste uvažovala o tom, jak vidím svět kolem sebe.“

„Ach. Pardon. Nechtěla jsem být tak osobní.“

„Nedělejte si s tím starosti. Nejste první zvědavá osoba.“

„Nekonečná noc, hm? Takže svět je pro vás neustálá tma?“

Pousmál se. „Řekl jsem, že je to nekonečná noc. Ne že je neustále tma.“

„Nerozumím vám.“

„Noc je ozářená milionem odstínů paranormální energie,“ prozradil tiše. „Vidím světlo z toho konce spektra stejným způsobem, jako vy vidíte světlo z normálního konce.“

„Jaký druh světelného talentu máte?“ zeptala se.

„Stále se to snažím zjistit,“ odpověděl Drake.

Vyšli z uličky na prázdný chodník. Stejně jako všechny Staré čtvrti ve čtyřech hlavních městských státech na Harmonii byla Koloniální část v Crystal City stará přes dvě stě let, pocházela z doby První generace osadníků ze Země. Zakladatelé postavili první města kolem starobylých zdí, jež obklopovaly ruiny obrovských mimozemských metropolí.

Paraarcheologové odhadovali, že mimozemšťané zmizeli minimálně několik tisíc let předtím, než dorazili kolonisté ze Země, možná ještě dřív. Avšak unikátní zelený křemen, pomocí něhož vystavěli většinu svých měst, stejně jako rozlehlou změť podzemních chodeb, které se vinuly celou planetou, byl prakticky nezničitelný. A vycházela z něj tajemná zelená záře, již dokázalo lidské oko spatřit až po setmění. Ve Starých čtvrtích nebylo třeba pouličního osvětlení. Masivní zdi obklopující ruiny vrhaly přízračné světlo na celé lidské město.

Vedle záře vycházely z tyčících se zdí také proudy psi energie a linuly se z podzemních katakomb, ve Čtvrtích pak byl znatelný paranormální žár. Většina lidí, dokonce i s nízkou úrovní talentu, cítila mírné vzrušení. Alkohol a hudba ještě zvýrazňovaly jiskřivé, mírně euforické pocity. Energie v atmosféře byla jeden z důvodů, proč se spousta módních nočních klubů nacházela v přebudovaných skladištích a dalších budovách z koloniální éry nedaleko zdí. Avšak navzdory klubům a divadlům v okolí působila Čtvrť v Crystal City, stejně jako v ostatních městských státech, hodně ošumělým dojmem.

Koniec ukážky

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

Poznámka autorky

1

2