František Niedl

Inspektor s velkým mozkem

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2021

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© František Niedl, 2021

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2021

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-9917-1 (epub)

ISBN 978-80-243-9918-8 (mobi)

1

„Vypadám dobře?“ zeptal se muž sedící naproti kapitánu Stonehouseovi, šéfovi 17. policejního okrsku sídlícího na Manhattanu.

„Z čeho tak soudíte?“ zeptal se Stonehouse.

Byl to mohutný černoch s lysou, stále se potící hlavou. Návštěvník nebyl schopen říct, zdali je jeho holohlavost způsobena nějakou vývojovou vadou nebo je to kvůli pitomé módě holit si kebule. Nikdy totiž neviděl kapitána byť s jedním vlasem na hlavě.

„No, že se na mě tak dlouho a upřeně díváte.“

„Prévite!“ zařval kapitán, který byl absolutně bez smyslu pro humor. Všichni si toho byli vědomi a chovali se podle toho. „Já vám něco řeknu. Nejste špatnej policajt a máte nadprůměrné výsledky. Ale jinak jste úplnej blbec. Kdybyste se takhle nechoval, mohl jste být dávno minimálně seržantem.“ Kapitánova hlava na býčí šíji se ještě více orosila a pohled, který upíral na Prévita, byl krvavý. „Proč tohle děláte?“ Stonehouseův hlas klesl do téměř plačtivé polohy.

„Když já si nemůžu pomoct,“ odpověděl detektiv Prévit s odzbrojujícím úsměvem.

„Pak se nemůžete divit, že vás tu nemůže nikdo vystát a nikdo s vámi nechce dělat.“

„Mně to tak vyhovuje.“

„Mě nezajímá, co vyhovuje vám, mě zajímá, a vás by mělo taky, co vyhovuje nám. To, že vás opustila žena, vám taky vyhovuje?“ To byla podpásovka a Stonehouse si to hned uvědomil, ale ta slova se už nedala vzít zpátky. Jiný by asi zareagoval tak, že by kapitánovi odpověděl, že mu do toho nic není, ale Prévitovi z tváře nezmizel úsměv. „Polovina policajtů je bez manželky. Buď se s nimi rozešli nebo se radši ani neoženili. A co vy, kapitáne, doma dobrý?“

Stonehouse vyskočil z kancelářského křesla, které jen zaúpělo. „Prévite, vy zmetku!“ Chvíli to vypadalo, že dojde k fyzickému napadení, ale pak jako by kapitánovi někdo vypustil přetlakový ventil. Nejspíš si uvědomil, že s tímhle tématem začal on sám. Neměl sice smysl pro humor, dokázal se vytočit, byl nedůtklivý, ale na druhou stranu se snažil být spravedlivý – aspoň v rámci možností. Prévit se ohlédl za sebe. Za prosklenou stěnou kapitánovy kanceláře se rozkládala velká hala se stoly jednotlivých detektivů. Žádné soukromí – říkali jí „manufaktura“. Většina zaměstnanců manufaktury se dívala skleněnou stěnou se žaluziemi, které byly zrovna v horizontální poloze, na výjev, který se odehrával v kapitánově kanceláři. A něco jistě i zaslechli, protože výplň byla z jednoduchého skla. Především to, co bylo řečeno Stonehousem. Prévit totiž mluvil potichu, s kapitánem si nebyli zase tak blízcí, aby si mohl dovolit na něj křičet. Kapitán na chvíli zavřel oči, snad si myslel, že až je otevře, ten pitomec proti němu sedět nebude a on zjistí, že se mu to všechno jenom zdálo. Ten pitomec jeho chvilkové nepozornosti využil a skrze sklo zamával přihlížejícím. Detektiv Kaminski na Prévita vyplázl jazyk.

Když kapitán otevřel oči, Prévit už nemával, ale Kaminski stále ještě vyplazoval jazyk. Stonehouse vyskočil ze svého křesla – během krátké chvíle už podruhé – a rozrazil dveře své kanceláře.

„Co si kurva myslíte, že děláte?“ zařval směrem do manufaktury. „Jestli nemáte co na práci, můžu vám ještě nějakou přidat.“ Když si ulevil, přibouchl za sebou dveře a dosedl zpět do svého křesla. To zaúpělo.

Ještě pár takových dosednutí a Stonehouse skončí na zemi, pomyslel si Prévit. Napadlo ho, že by měl kapitána varovat, ale nakonec od toho upustil, jelikož usoudil, že by to jeho nadřízený nemusel přijmout nejlépe.

„To je ta potíž s vámi, Prévite. Vy těmi svými pitomostmi dokážete nepřímo rozvrátit chod celého oddělení.“

„Možná byste mě chtěl někam přeložit, kapitáne…?“ navrhl Prévit a tvářil se přitom jako neviňátko.

„Ani nevíte, jak rád bych to udělal. Ale co když mi sem za vás dají ještě většího blbce? Kterej navíc nebude schopnej vyřešit ani krádež koblihy z krabice, která mu bude ležet před nosem na jeho stole?“

„To by bylo blbý, kapitáne, fakt. Nemáte to vůbec lehký.“ Prévit se zvedl. „Tak jsme si pokecali… Půjdu.“

„Dřepněte si,“ vydechl kapitán odevzdaně. Věděl, že u Prévita se jedná o diagnózu, kterou nelze porazit.

„Mám pro vás práci.“

„Ale já už dělám na dvou případech.“

„Tak budete dělat na třech. Jiní dělají také na více případech najednou.“

„Jak si přejete.“

„To není přání, ale rozkaz.“ Stonehouse přistrčil před Prévita složku v měkkých deskách.

Prévit ji otevřel, rychle přelétl pohledem úvodní stránku. Pak se podíval na kapitána. „Ale na tom dělal seržant McGregor a případ je už uzavřen.“

„Tak ho znovu otevřeme.“

„Můžete mi říct důvod?“

„Protože jsem to přikázal,“ odsekl Stonehouse. Ale pak ten důvod přece jen rozvinul. „Nebude to přece poprvé, kdy budete po někom na něčem takovém dělat, detektive.“

„Ale to byly převážně nevyřešené pomníčky.“

„Občas se dělají i revize uzavřených případů. I když na to nemáme dost lidí. Těch nemáme vlastně dost ani na ty čerstvé. Ale z profesního hlediska mne vždycky trápilo, že by z důvodu naší nekompetence byl za pachatele označen někdo nevinný.“

„Ale pokud vím, v tomhle případě bylo dost důkazů ukazujících na pachatele. Navíc on sám při tom činu přišel o život. Případ byl rychle vyřešen.“

„Na můj vkus až moc rychle. Navíc když je údajný pachatel už mrtvý, může mu to být jedno, kdo ho jak ocejchoval? Krom toho, v případě jeho neviny bude skutečný vrah chodit beztrestně po svobodě?“

„Objevily se nějaké nové důkazy?“

„Ne.“

„Pak tedy nevím…“

„Prostě mi na tom něco nesedí. Možná si myslíte, že jsem vysedáváním v kanceláři už dávno ztratil svůj policejní čich, ale není tomu tak. Vy sám se přece dost často spoléháte na svoji intuici a o důkazy se opřete až dodatečně. Navíc u případů, které vůbec neskončí u soudu jako tenhle, už neexistuje pojistka, že by se při soudním projednávání přišlo na něco, co my jsme přehlédli.“

Prévit se usmál. „V tom případě se do toho pustím. Já jen, že jste před chvílí říkal, že mě tu nemá nikdo rád. Po tomhle dárečku, který jste mi dal, se to určitě nevylepší.“

„Já myslel, že jste říkal, že je vám to jedno.“

„To máte pravdu, kapitáne.“ Prévit sebral ze stolu složku a opustil šéfovu kancelář. Cestou ke svému místu si musel vyslechnout několik poznámek, ale udělal to, co dělal po celá léta – nechal je po sobě sklouznout.

Ten případ se zdál vcelku jednoduchý. V bytě na 48. východní byla při vloupání zavražděna mladá krásná žena, blížící se čtyřicítce. Pro lupiče se vše zkomplikovalo, jakmile do bytu vstoupil – zcela nečekaně – manžel oběti. Když uviděl svou ženu ležet na podlaze mrtvou a nad ní lupiče se zbraní v ruce, sáhl instinktivně do komody v předsíni, vytáhl z ní legálně drženou pistoli a útočníka zastřelil. Ten předtím stačil ještě na manžela oběti vystřelit, ale minul. Tolik zápis v protokolu.

A už jen ten, aniž by se Prévit dostal k dalším dokumentům ve složce, v něm vyvolal několik otázek. První byla sice zodpovězena, i když dost povrchně. Proč se manžel vrátil tak nečekaně domů? Profesor Dagobert Floyd svůj nečekaný příchod vysvětlil tak, že si zapomněl doma notebook, ve kterém měl materiály, které bezpodmínečně potřeboval k přednášce na New York University. Což bylo dost bizarní, protože proč by se tahal v metru a po ulicích s notebookem, když existuje přehršle mnohem pohodlnějších elektronických nosičů, obyčejnou fleškou počínaje. Druhou věcí, která mu neseděla, bylo, proč by manžel oběti nechával nabitou pistoli v nezajištěné komodě v předsíni, zvláště když byt spolu s rodiči obývají dvě nezletilé děti. Pistoli lidé mívají v nějakém domácím trezoru nebo aspoň v uzamykatelné zásuvce pracovního stolu. Pokud se příliš bojí vloupání nebo jiného napadení, dají si zbraň do nočního stolku nebo pod polštář.

Další věc k zamyšlení: Útočník, který má v ruce zbraň, čeká, až se profesor ozbrojí, a teprve potom vystřelí? A navíc dost nepřesně – projektil se našel ve zdi, asi metr a půl od místa, kde stál profesor. Přitom jeho ženu dokázal zabít jediným výstřelem.

Prévit se začal probírat zprávami forenzních techniků. Bylo v nich vše, co se od takových odborníků dalo očekávat, až na spojitosti a celkový obraz. To byla práce vyšetřovatelů pod vedením seržanta McGregora. Dosavadní obraz vyzníval poněkud rozmazaně, právě kvůli absenci oněch spojitostí. A pokud tam byly, připomínaly spíše oslí můstky, které byly vymyšlené tak, aby obraz držel pohromadě. Pokud by se jimi řídil i on, mohl se zvednout a jít zatknout profesora. Což by byl samozřejmě nesmysl.

Prévit začal chápat důvody, proč mu Stonehouse dal ten případ k došetření. Nebyl hloupý a při prostudování závěrečné zprávy ho trkly stejné nesrovnalosti jako Prévita.

Na druhou stranu existovalo i dost důvodů, proč závěrečné zprávě, i když dost zpackané, věřit. Zabitým útočníkem byl jistý Buck Sanders, černoch s ne úplně čistým trestním rejstříkem – včetně vloupání. Samozřejmě nemusel být automaticky viníkem kvůli tomu, že byl černoch, ale měl jistě nějaký nezákonný plán, protože jinak by se v bytě rodiny, stavovsky nejméně o dva stupínky výše postavené, určitě nenacházel.

„Kdes to kurva vzal?“

Prévit se otočil. Stál za ním seržant McGregor.

„Neměl bys takhle lekat lidi, Liame,“ odpověděl Prévit mile.

S McGregorem si tykali. McGregor byl služebně mladší, před lety spolu dokonce jezdili nějaký čas jako automobilová hlídka. Nejednalo se o žádného detektivního génia, ale znal ty správné postupy, aby se mohl stát seržantem – a nakonec se jím také stal.

„Na něco jsem se tě ptal. Jak se to k tobě dostalo?“

„Na to se musíš zeptat kapitána.“

„To chceš říct…?“

„Já nic neříkám, ale na moje slova dojde.“

„Pitomče,“ zasyčel McGregor a vyrazil ke kapitánově kanceláři. Za krátko do manufaktury zaznívaly zvýšené hlasy, které by se však nedaly nazvat křikem.

Prévit se znovu pustil do studování materiálů. V počítači si pomocí kódu, který byl součástí složky, otevřel soubor příslušející k dané složce a zkontroloval, zdali je s ní identický. Z valné části byl. Soubor si z počítače stáhl na flešku. Nebylo to sice zcela podle předpisů, ale většina detektivů to takhle dělala, protože se s těmi údaji dalo pohodlně pracovat i mimo policejní stanici. Pak si na obrazovce otevřel malé okénko, kam si psal poznámky, a zároveň si pročítal zprávu a veškeré její dodatky.

Po obědě musel práci přerušit, protože se mu ozval svědek z případu utonulého muže, na kterém Prévit pracoval. Jednalo se o jeden z těch dvou případů, které zmiňoval před Stonehousem. Zavolal do garáží, aby mu garážmistr Kovacz připravil některý z řady neoznačených vozů Ford Crown. Ne že by se z nich dal vybrat nějaký extra pěkný – všechny stály za nic. Byly cítit potem, starým kouřem po množství vykouřených cigaret při mnohahodinových sledovacích akcích. Označená vozidla s mřížkou, která sloužila i k přepravě zadržených, smrděla po zvratcích, moči a bůhvíčem ještě. I když vozy procházely pravidelnou údržbou a čištěním, ten pach z nich nikdy nikdo nedostal.

Byly doby, kdy si Kovacz dával záležet na tom, aby Timothy Prévit dostal vždycky to nejotřesnější auto. Až do doby, kdy Prévitovi nezbylo než ho přimáčknout. Napůl legálně, napůl nelegálně. Některé písemnosti si Prévit ponechal doposud pro případ, že by mu Kovacz začal opět přidělovat poblitá auta.

„Bude to dneska něco velkýho, detektive?“ zeptal se Kovacz při předávání klíčků bujaře.

„To ještě nevím.“

„Jasně. To byste vyrazil s celou kavalérií. Dneska vám to nějak sekne, detektive,“ nepřestával Kovacz s vlezdoprdelkováním.

„To kvůli vám, abych se vám líbil,“ ušklíbl se Prévit a vydal se k přidělenému autu. Kdyby se otočil, viděl by Kovaczův vztyčený prostředníček. Ale to ani nemusel, měl dost velkou představivost.

Z 51. East Street, kde sídlil 17. policejní okrsek, vyjel směrem k East River. Musel se usmát nad Kovaczovými komplimenty. Timothy nikdy nevypadal jako Adónis a figuru rozhodně neměl jako Schwarzenegger. Spíše naopak. Měl tuctový obličej, a se svojí bývalou ženou Mavis měli dokonce i podobná těla – takového toho hruškovitého provedení. Nebyl to vysloveně panáček Michelin, ale oba k němu neměli daleko. Nyní, v šestačtyřiceti, vypadal ale lépe než kdykoli předtím. Schwarzenegger se z něj sice nestal, ani o to neusiloval, ale ta pneumatika kolem pasu přeci jen splaskla. Rovněž Mavis po rozchodu shodila, vlastně to bylo už předtím, zřejmě díky kvalitnímu sexu s Elliotem Sheltonem. Ale v poslední době Mavis opět přibrala. Možná to bylo tím, že si myslela, že už má svoje jisté, možná kvůli tomu, že už si oba nedopřávali tolik kvalitního sexu. Ale třeba proto, že se to Elliotovi prostě líbilo. To však už bylo Timothymu jedno. Kromě toho, že shodil pár kil, začal se i trochu jinak obléhat. Někdejšího fotrovského oblečení se zbavil, či spíše na příkaz strýčka Oscara to udělal jejich čínský majordomus za pomoci šoféra Freda. A Timothymu nezbylo než si koupit nové oblečení, pokud nechtěl chodit pořád v tom, které měl v době oné exekuce na sobě. Sám by byl bezradný, ale s výběrem mu pomohla Abigail, Oscarova velmi atraktivní přítelkyně, o polovinu mladší nežli Oscar.

Veškeré to nové oblečení se z valné části nehodilo k jeho osobnosti, a když na to Timothy upozornil, odbyl ho Oscar s tím, že je možná na čase, aby změnil spíše on svoji osobnost. A že jeho dosavadní oblečení připomínalo spíše nějakého příručího z koloniálu z padesátých let.

Jenže změnit osobnost nebylo tak jednoduché. To Timothy, který studoval psychologii, i když studia nezavršil obhajobou, velice dobře věděl. Kvůli svému chování sice zažil nesčetně ústrků, přezdívali ho Prevít, nebo dokonce Prevét, ale taková byla jeho osobnost a bylo mu v ní dobře. Pomocí ní si dokázal držet odstup od okolí. I když kvůli tomu se mu rozpadlo i manželství, ale bylo pravdou, že ho to v něm zase až tak nebavilo. A co se týče jeho dětí, má s nimi po odloučení lepší vztah, než jaký měl, když žili ve společné domácnosti.

Teď měl Timothy na sobě přiléhavé rifle, boty ze surové kůže, které mu sahaly nad kotníky, a prodlouženou podšitou leteckou bundu ze stejného materiálu jako boty. Byl sychravý konec října a on musel přiznat, že je mu v tom oblečení docela dobře.

Dojel na ulici F. D. Roosevelta a vydal se proti proudu East River. Ale nejel daleko. Odbočil na Ed Koch Queensboro Bridge a jel dál na Roosevelt Island, tvarem připomínající dlouhý kolík, kterým se dělají díry do záhonů při sázení. Při troše fantazie by se dal přirovnat i k použitému prezervativu. Ležel uprostřed řeky, ale Timothy musel přejet až na druhý břeh řeky a pak se vrátit přes menší most na ostrov. Nakonec zastavil u Bloombergova centra. Zaparkoval na místě pro hosty, ale cedulka ho upozorňovala, že doba stání je omezena na třicet minut. A tak raději sklopil sluneční clonu, kde byla zespodu připevněna identifikační karta s velkými písmeny NYPD a číslem okrsku. Nestál o to, aby mu nějaký pitomec odtáhl auto.

Na recepci se prokázal svým průkazem, řekl, s kým potřebuje mluvit, a byl vyzván, aby se posadil. A tak to udělal, protože mu stejně nic jiného nezbývalo. Jednalo se o ohromnou budovu s mnoha patry a on po nich nemohl běhat a vykřikovat, aby se mu přihlásil svědek, kterého vlastně ještě ani neviděl.

Čekal asi čtvrt hodiny, když z jednoho z výtahů vystoupil člověk v šedém pracovním overalu a s kšiltovkou na hlavě. Na prsou i kšiltovce natištěná dvě spojená W. Muž se rozhlédl, nakonec mu recepční ukázal směrem k Prévitovi, a tak se k němu vydal.

Timothy vstal a představil se.

„Já jsem Alberto Gosko,“ řekl muž. „To já jsem volal na policii.“

„Já vím. Proč tak dlouho ode dne, kdy k té události došlo? Bál jste se imigračního?“

„Ne, to ne. Trvalý pobyt mám už skoro deset let. Ale byl jsem nemocný. Až když jsem uviděl v televizi, že policie hledá případné svědky té události, tak jsem se přihlásil.“

„To jste udělal moc dobře, pane Gosko. Oceňuji to. Možná bychom se měli posadit,“ ukázal Timothy k jednomu ze stolů, kolem kterého bylo rozestavěno několik křesílek. Když dosedli, křesílko v Prévitově ohodnocení nedostalo příliš vysokou známku. Uvítal by pohodlnější, aby se pan Gosko více uvolnil a nepřipadal si jako ve výslechové místnosti. „Tak spusťte,“ vybídl ho.

„Jsem zaměstnaný u úklidové firmy Werner’s Warriors.“

„Je to WW na vaší čepici?“

„Ano.“

„Lepší zkratka než celý název, co?“

„Proč myslíte?“

„No, Werner’s Warriors znamená Wernerovi bojovníci… Trochu infantilní, ne?“

„Co myslíte tím infantilní?“

„Nevšímejte si toho,“ mávl Prévit rukou. „A pokračujte, prosím.“

„No víte, většina naší práce se provádí až po pracovní době, ale nejvíce v noci. Naše přítomnost v běžném provozu v takových objektech působí rušivým dojmem.“

„Teď jste tu ale ve dne.“

„To je pravda. To pro potřebu okamžitého úklidu z důvodu nějaké nehody, na toaletách, které se uklízejí několikrát za den nebo v prostorách, kde neprobíhá zrovna žádná činnost.“

„Ale tehdy jste tu byl v noci.“

„Ano. Uklízel jsem v pátém patře a asi v půl druhé jsem si udělal přestávku na sendvič a kafe. Je tam takový prostor, podobný tady tomu, ale menší. S výhledem na řeku. Když jsem se najedl, stoupl jsem si k té prosklené stěně, abych se trochu protáhl. Ten výhled přes řeku mám rád.“

„Jak dobře je vidět z osvětleného prostoru do tmy, i když ne úplné, protože svítí pouliční osvětlení?“

„Ale já stál ve tmě. Mají to tak zařízené kvůli úsporám. Na chodbách jsou pohybová čidla. Ta rozsvítí světla, ale jenom ve vašem okolí. Svítí, jen když se hýbete. Zastavíte se a světla po půl minutě zhasnou.“

„Takže jste viděl docela dobře to, co se venku dělo.“

„Přesně tak. Takže…“

Timothy Goska přerušil. „Možná bychom se měli přesunout do místa, kde jste stál tehdy. Lépe se vám všechno vybaví.“

„No to asi jo. Jen jsem se chtěl zeptat…“ Gosko se zarazil.

„Jen se ptejte.“

„Bude také nějaká odměna?“

„Spíš ne, pane Gosko. Žádná vypsaná nebyla.“ Když Timothy uviděl, jak Goskova tvář posmutněla, musel se pousmát. „Podívejte. Když vaše svědectví přispěje významným způsobem k objasnění případu, já vám nějakou vymodlím. Slibuji.“ Prévit hodlal ten slib dodržet, i kdyby měl Goskovi zaplatit ze svého. Pořád lepší obětovat nějaký ten dolar, než kdyby se týdny honil, aby se dobral výsledku jiným zdlouhavým způsobem. A také se mohlo stát, že se nedobere ničeho a případ zůstane nevyřešen. A to Prévit neměl rád.

Menší problém nastal s recepčním, když se vydali k výtahu. Řekl Prévitovi, že nemůže jen tak bez pozvání do budovy.

Prévit přistoupil k recepčnímu pultu. „Možná jste zapomněl, že jsem policajt. Vyšetřuji případ.“

„Ale do soukromých prostor…“

„Nepůjdu. Chodby jsou v podstatě veřejné a tam můžu, kdy si vzpomenu.“

„Přesto…“

Prévit tu nehodlal ztrácet čas. Když chtěl být recepční úřední, bude on ještě víc. „Zúčastňujete se školení, co se týče vašich pravomocí po právní stránce?“ zeptal se úředním tónem.

„No, to samozřejmě,“ snažil se recepční mluvit ještě sebejistě, ale bylo vidět, že se už dostává do defenzivy.

„Tak mi v kostce přibližte, nemusíte ho odrecitovat doslova, odstavec d, článku čtyři, vyhlášky 119/2002 pojednávající o vnitřní službě.“

„To já… já… Promiňte, pane, tam se o tom píše. Samozřejmě máte pravdu. Omlouvám se.“

„A ten obsah znáte?“

„Ovšem. Jen jsem si ho hned nevybavil. Když dovolíte, přivolám vám výtah.“

Když se dal výtah do pohybu, měl Prévit co dělat, aby se nerozesmál. Ale to si nemohl dovolit, když od Alberta Goska chtěl, aby mluvil pravdu a nic než pravdu. Zatímco na tom, co naléval do toho recepčního, nebylo pravdy ani zbla. Nebylo mu známo, že by nějaká taková vyhláška existovala.

Skrze prosklenou stěnu byl skutečně pěkný výhled, který se zřejmě moc nelišil od toho, který se Goskovi naskytl oné noci.

„Tak povídejte,“ vybídl ho Prévit. „Ale jenom o tom, co jste skutečně viděl. Nic si nepřidávejte, protože tím by se všechno jen pokazilo. A vy byste mohl na nějakou odměnu zapomenout.“

„No jak jsem říkal. Stál jsem u toho okna – v chodbě byla tma. Provoz na druhém břehu byl minimální. Byly chvíle, dost dlouhé, že neprojelo ani auto. Nakonec co byste chtěl ve dvě hodiny ráno. Pak jsem si všiml toho esúvéčka, jelo tak nějak nejistě. Říkal jsem si, že řidič asi přebral. Pak auto ale vyrazilo, vjelo do protisměru, prorazilo zábradlí a spadlo do vody. Už jsem chtěl volat 911, ale mezitím na tom místě nehody zastavila jiná auta. Pak přijeli hasiči, potápěči… Ale dál jsem se už dívat nemohl. Musel jsem dokončit přidělenou práci a času už moc nezbývalo.“

„To je všechno?“ Prévit na Goska vyvalil oči, jako by se začal dusit.

„Právě že ne, jinak bych vám nevolal,“ pokračoval Gosko dál klidně. „Ještě než to auto prorazilo to zábradlí, otevřely se dveře spolujezdce a z auta se vykutálela nějaká postava. Skoro jistě se jednalo o muže.“

„Co dělal dál? Policie na nikoho takového nenarazila.“

„Ani nemohla. Najednou přijelo jiný auto, on tam naskočil a to auto odjelo,“ pronesl Gosko s nevinným výrazem v obličeji.

Prévit by nejraději plácl Goska do čela. Protože kdyby tohle věděli dřív… Na druhou stranu bez téhle výpovědi by se možná na dlouho nepohnuli dál.

„Výborně,“ nakonec Prévit Goska pochválil. „Vzpomněl byste si, o jaké auto se jednalo? Sedan, kombi, MPV, SUV…“

„Kupé – červené.“

Prévit zapomněl dýchat. „Jste si jistý? Nebylo moc světla…“

„Byl to Chevrolet Camaro. Ale model vám neřeknu. Řekl bych, že nějaký z poslední řady.“

„Kabriolet, nebo pevná střecha?“

„To spíš pevná. I když i ta by mohla být skládací – na elektriku.“

„Proč myslíte, že pevná?“

„No, kdyby měl plátěnou střechu, byla by nejspíš černá. Ale tahle byla taky červená a všiml jsem si, že se leskne, jak na ni dopadaly paprsky toho pouličního osvětlení.“

„Pane Gosko, proč vy se živíte uklízením? Se svými analytickými schopnostmi byste mohl jít rovnou k detektivům.“

Alberto Gosko se uculil. A jistě by se i začervenal, kdyby jeho kůže nebyla už od narození hnědá.

„Nebo máte doma camaro, že jste si tak jistý?“

„Já a camaro? Kde bych na něj vzal? A co s ním tady v New Yorku. Za každé zaparkování zaplatíte… Ne, je to jen takový můj sen. Sbírám všechno od nich…“

Timothy se podíval přes řeku na druhý břeh. F. D. Roosevelt Drive obepínala východní a jižní část Manhattanu a v několika místech se ztrácela do tunelů pod úroveň terénu, aby nad tunely mohla existovat zástavba, protože cena stavebních pozemků na Manhattanu se vyvažovala zlatem. Ale v okolí mostu musela silnice ven. A právě tam k incidentu došlo. Výhled na místo havárie byl opravdu dobrý a všechno to, co tady Gosko řekl, byla zřejmě pravda a zapadalo to do skládačky, kterou si stačil Prévit do dnešního dne už vytvořit, ale ve které ještě několik dílků scházelo, bohužel těch podstatných.

Vůbec by se nezačali zabývat nějakou pitomou havárií, ale vyskytl se v ní jeden podstatný faktor, který nebylo možné přehlédnout. Muž, který řídil auto, měl zezadu proraženou lebku. Všichni přizvaní experti se shodli na tom, že k tomu zranění nemohl řidič přijít v žádném případě při proražení zábradlí nebo při pádu vozu do řeky.

Jednou z prvotních úvah bylo, že muž byl zraněný a v důsledku svého zranění nezvládl řízení a sjel do řeky. Ale i tato hypotéza byla brzy vyvrácena. Zpráva z patologie říkala, že smrt nastala bezprostředně po úderu do hlavy. Kromě toho v plicích mrtvého se nenašla žádná voda, což by svědčilo o tom, že pokud by nebyl mrtvý, dýchal by ještě po pádu do vody. Teď tedy Alberto Gosko tuhle záhadu objasnil.

Navíc to Prévitovi říkalo, že osnovatel nebyl žádný profesionál nebo že jednal v tísni. Úsek od mostu nebyl příliš dlouhý a pak se silnice schovávala v dalším tunelu. Ledacos se na tak krátkém úseku mohlo nepodařit. A ještě jednu podstatnou věc nevzal pachatel do úvahy. Při vjezdu do tunelu bývá vždycky nějaká ta kamera.

„A to camaro mělo černé disky,“ vytrhl Gosko Prévita ze zamyšlení.

„Moc jste nám pomohl, pane Gosko. Teď bych vás ještě požádal o adresu vašeho bydliště a telefon, na kterém bych se s vámi mohl spojit.“

„A proč?“ vylekal se uklízeč.

„Protože jste velmi důležitý svědek a určitě se s vámi budu muset ještě spojit kvůli výpovědi do protokolu. A také aby ta případná odměna, kterou jsem vám slíbil, měla nějakého adresáta.“

„Já jsem hned věděl, když jsem vás dole zblejsknul, že jste slušnej chlap,“ vrátila se Goskovi dobrá nálada.

2

Když vracel Prévit auto do garáží, už tam Kovacz nebyl. Byl rád, že nemusí poslouchat jeho servilní kecy.

Místnost detektivů byla téměř prázdná. Buď pracovali na nějakém případu venku, nebo ti šťastnější už zmizeli domů. Nebo někam jinam. Do baru, k milence…

Prévit zavolal na dispečink mající na starosti kamerový systém na Manhattanu a požádal o trasování červeného camara v době zhruba od dvou ráno do tří příslušného dne od mostu a od jedné do dvou v opačném směru. V případě, že by camaro opustilo Manhattan, dal Prévit dispečerovi pokyn, aby požádal o totéž dispečinky Queensu, Brooklynu, případně dalších míst, kam by camaro mohlo směřovat. Projel si v registru osoby, jejichž jména se v průběhu vyšetřování objevila a jež by mohly mít ze smrti Bruce Gallanda, investičního poradce, nějaký prospěch. Bylo jich hodně, protože Prévit do toho okruhu zařadil i Gallandovy zákazníky. Některý z nich se mohl cítit praktikami svého poradce poškozen nebo skutečně poškozen byl a zosnoval odplatu. Ale Prévit tomuto scénáři příliš nevěřil, protože v takových případech dochází k vraždě spíše demonstrativní, aby bylo i ostatním zřejmé, že za proradnost následuje spravedlivý trest. Způsob, jakým byl Galland zavražděn, nenahrával pomstě, ale klasické vraždě z prospěchu, kdy měl čin vypadat jako nehoda. Tím se sice okruh žhavých podezřelých poněkud zúžil, ale ani ty ostatní nemohl nechat Prévit bez povšimnutí.

Tu mravenčí práci neměl Timothy zrovna rád, a tak ji přenechal kolegovi Lio Mingovi, kulaťoučkému Číňanovi, který mu byl přidělen jako nárazová výpomoc pro rešerše na případech, jako byl případ Galland. Ming byl jeden z mála lidí na oddělení, který byl ochoten s Prévitem spolupracovat. A na rozdíl od něj ho taková práce bavila.

Konec ukázky

Table of Contents

1

2