Tony Parsons

Posedlost

Originální název: >#taken

Vydáno u Century, a division of The Random House Group Limited, London, Great Britain 2019

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2021

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Copyright © 2019 by Tony Parsons

Translation © Marie Dupalová, 2021

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2021

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-9830-3 (epub)

ISBN 978-80-243-9831-0 (mobi)

Pro Nicka Logana

PROLOG

Sakra osobní

Nebylo to nic osobního.

Věděla, že ti dva chlapi v autě za ní, kteří se drželi až moc blízko a za tónovanými skly oken se přihlouple ušklíbali, si dnes mohli vybrat za terč jakoukoli jinou ženu.

Zrovna vyjížděla z West Endu, přejela přes Marylebone Road, začínala zrychlovat a rozjíždět se po Albany Street, po dlouhém a rovném úseku silnice lemujícím Regent’s Park, když vtom se objevilo to jejich velké černé SUV, zaplnilo jí celé zpětné zrcátko, dieselový motor burácel a auto jelo tak blízko tomu jejímu, jako by ti chlapi chtěli projet přímo skrz ni.

A přestože nešlo o nic osobního, zdálo se, že to nebyla tak úplně náhoda. Chtěli jí dát lekci.

Chtěli jí ukázat. Chtěli jí pořádně ukázat.

Nebylo to nic osobního, ale museli mít důvod, proč se na ni tak tlačili. Musela něčím podráždit jejich choulostivá ega.

Možná to bylo tím autem – jela v nejnovějším modelu BMW řady 7, který stále ještě voněl novotou a nádherně se leskl, jako by s ním právě vyjela z předváděcí místnosti. Což bylo poněkud vtipné, protože to ani nebylo její auto. Její otlučený malý fiat, který už nezvládl projít pravidelnou technickou prohlídkou, stál v servisu. Ale to oni samozřejmě nevěděli.

A možná, že to ani nebylo tím autem. Třeba se tak těšila domů, že se na semaforu samou nedočkavostí rozjela moc rychle, a když je nechala stát za sebou v oblaku kouře z výfuku, jejich zakomplexovaná mužství se jim scvrkla.

Nebo je snad urazila žertovná samolepka s černým textem na žlutém pozadí hlásající: Bez dítěte na palubě, kterou si na auto nalepila svobodná dívka bez závazků?

To přece není moje samolepka, pomyslela si. A tohle není můj život.

Ale třeba to nemělo nic společného ani se zbrusu novým autem, ani s žertovným nápisem, ani s jejími řidičskými dovednostmi. Možná, že to byl jen párek sexistických kreténů. Tahle možnost tu byla vždycky.

Projížděla kolem Regent’s Parku, po pravé straně všechny ty nádherné budovy od Johna Nashe, které v noční tmě zářily jako zámky postavené ze zmrzliny, po levé straně neprostupná temnota, a najednou na opuštěné silnici jela jenom jejich dvě vozidla, docela samotná. Z jedné strany naprostá tma a z druhé všechna ta zbohatlická elegance.

A auto, které se na ni tlačilo tolik, že kdyby zabrzdila, možná by do ní narazilo.

Teď už se bála.

Nohou se jemně otřela o brzdu. Půjčené auto téměř nezpomalilo, ale stačilo to, aby se brzdová světla červeně rozzářila.

I řidič za ní dupnul na brzdy, gumy zapištěly, a zatímco se jeho auto vzdalovalo, tvář se mu zkřivila vzteky.

Přimáčkla nohu na pedál. Už vážně chtěla být doma.

Toužila po domově.

Sledovala je ve zpětném zrcátku, dívala se, jak se jejich auto zmenšuje, a sledovala je až příliš pozorně, protože téměř přehlédla ostrou zatáčku doleva. Málem jela dál rovně, což by dopadlo opravdu, ale opravdu špatně, ovšem na poslední chvíli se podívala před sebe, zaklela a prudce strhla volant doleva.

Nadechla se a vzduch v plicích zadržela. Prohnala se okolo londýnské zoo, nabírala rychlost a mířila ke křižovatce, kde zahne doprava do čtvrti St John’s Wood a najede na silnici vedoucí domů. Když uviděla, že na semaforu svítí zelená, s úlevou vydechla.

„Představ si, že život je silnice a všechny semafory svítí zeleně,“ řekl jí jednou otec a ona se při té vzpomínce pousmála.

Na světlech zabočila doprava. A oni zabočili také.

„Co máte za problém?“ zamumlala si pod vousy, přestože odpověď už znala.

To ona byla jejich problém.

Projížděla mezi obrovskými domy za železnými branami v St John’s Wood. Ulice byly prázdné.

A ve zpětném zrcátku neviděla nic než to velké černé auto.

Auto přijelo ještě blíž, drželo se tak blízko, že do ní každou chvíli muselo narazit, tak blízko, že přestala dýchat.

A pak najednou dojeli na velkou křižovatku u Swiss Cottage a byl konec.

Auto se prohnalo kolem a předjelo ji. Když se vzdalovalo, zahlédla tváře obou mužů. Jejich prosté mozky už zlomyslná hra přestala bavit, ani se na ni nepodívali.

Vydechla. Ohlédla se přes rameno na svého šestiměsíčního chlapečka v dětské sedačce otočené dozadu, a v tu chvíli ji zaplavila láska a úleva.

„Všechno je v pořádku,“ řekla mu, i když věděla, že spí.

Jízda autem bylo to jediné, co ho dokázalo spolehlivě uspat.

Rozjela se po širokých silnicích vedoucích k úzkým silničkám poblíž domova.

Finchley Road byla i v tuto noční dobu plná aut, ale po černém SUV nebylo nikde ani stopy. U starého kostela na Frognal Lane zabočila doprava a začala stoupat do kopce, na střechu města.

Teď měla po obou stranách velké domy Hampsteadu. Stoupala stále výš. Pomalu zatočila na stromy lemovanou vedlejší silnici a jako by se ocitla v srdci venkova.

Na druhé straně silnice stála dodávka, v níž seděl pracovník soukromé bezpečnostní služby. Když najížděla na příjezdovou silnici vedoucí k jejímu domovu, bez výrazu k ní zvedl oči.

A pak uviděla velké černé auto postavené napříč silnicí.

Čekali tu na ni.

Zpomalila, zastavila a začala hledat telefon, protože tohle bylo celé špatně, bylo to protizákonné, a pak se to celé semlelo hrozně rychle.

Oba muži byli naráz z auta venku, tváře měli zakryté nějakými maskami, takovými těmi, co vypadají jako lebky, co mají člověka vyděsit, až ho bodne u srdce, a rychlým krokem kráčeli k ní.

Jako by to celé měli naplánované. Úplně celé.

Snažila se dostat k centrálnímu zamykání, ale to už se dveře na obou stranách otevíraly a někdo ji chytil za paže hned nad loktem a ten druhý muž, který stál na straně spolujezdce, auto obešel, maska s lebkou se v záři světlometů šklebila, a šel svému kumpánovi pomoci vytáhnout ji z auta.

Ječela o pomoc.

Zvedli ji do vzduchu, jako by nic nevážila, jeden ji stále stejně držel za ruce a ten druhý ji chytil za kotníky. Odnesli ji ke svému autu a ona jen křičela, křičela a křičela.

A pak tam stál ten hlídač. Jeden z mužů promluvil.

„Nedělej to,“ řekl.

A hlídač nic neudělal. Jenom tam tak stál, tváří v tvář dvěma mužům to byl pouhý chlapec – bezbranný a zkamenělý jen ohromeně sledoval, jak ji nakládají do vozu. A ona z nich teď cítila to čiré násilí. Nebyla to zášť, ani sadismus, ani ublížená šovinistická pýcha. Bylo to násilí. Násilí prováděné profesionály s bohatými zkušenostmi, které takové úkoly živily.

Zahlédla svého malého syna, volala na něj jménem, ale dítě na zadním sedadle stále spalo. Rty mělo vlhké a hlavička mu klimbala pod nápisem Bez dítěte na palubě a ona v tu chvíli zaskučela jako zraněné zvíře, protože s naprostou a neochvějnou jistotou věděla, že v tomto životě už ho neuvidí.

A tehdy to pochopila. Tohle bylo osobní.

Bylo to sakra osobní.

1

Ještě před rozbřeskem jsem podlezl policejní pásku s nápisem Zákaz vstupu, kterou jsme natáhli před vjezdem na pozemky uzavřené rezidenční čtvrti. Sice už začínalo léto, ale byla třeskutá zima a já tam chvíli jen stál, pořád ještě se probouzel a sledoval, jak pátrací tým leze nahoru do kopce po všech čtyřech, jako nějaké pomalé a tiché zvíře s několika hlavami.

Úzká silnice lemovaná bílými břízami se ostře a krátce zvedala až k vrcholku, na němž stálo zbrusu nové auto, naše místo činu. Několik reflektorů ho ozařovalo světlem jasnějším než ve dne. Všechny dveře byly otevřené dokořán a kriminalističtí technici v bílých oblecích ho procházeli zevnitř i zvenku s pinzetami, fotoaparáty a plastovými sáčky na důkazy. Tváře přitom měli skryté pod modrými nitrilovými maskami. Nahoře nad stromy noc pulzovala modrými světly našich vozidel.

Z temnoty se vynořily dvě ženy. Vypadaly jako knihovnice a supermodelka a ke mně se na poryvu ledového nočního vánku donesla jemně kovová vůně vodky. Protože když nám zavolají, tak se prostě sebereme a jdeme, pomyslel jsem si. To je naše práce.

Nikdo se vás neptá, jestli jste pili. Jestli jste si vzali prášek na spaní, jestli vám má kdo pohlídat děti. Zavolají vám uprostřed noci a řeknou, že někdo unesl ženu z jejího auta. A tak se seberete a jdete.

Ta první žena byla moje šéfová, detektiv šéfinspektorka Pat Whitestoneová, drobná žena ospale pomrkávající za skly svých lenonek, které se už ve čtyřiceti začínaly ve vlasech objevovat šedivé pramínky. Ta druhá byla detektiv praktikantka Joy Adamsová: neskutečně vysoká mladá černoška s vlasy spletenými do tenkých francouzských copánků. Teprve před rokem dokončila policejní akademii v Hendonu, a jak se zdálo, pár panáků vodky uprostřed pracovního týdne jí ještě nebylo proti srsti.

„Viděls její fotku?“ zeptala se mě Whitestoneová. „Té ženy, co ji unesli? Je nádherná.“

Podíval jsem se na fotografii, kterou mi poslali do telefonu, když mě volali do akce. Byla to fotka z řidičského průkazu dvaadvacetileté Jessicy Lyleové. Bledý obličej rámovaly dlouhé tmavé vlasy. Ve tváři měla vážný výraz typický pro průkazové fotografie, ale oči se jí usmívaly, téměř zářily životem. A přestože tahle sterilní podobizna byla zatím jedinou fotografií, kterou jsme měli k dispozici, viděl jsem, že Whitestoneová měla pravdu.

Unesená Jessica Lyleová byla nádherná.

„Už dorazili její rodiče,“ pokračovala Whitestoneová.

„Jakmile to doktor dovolí, odvezou si vnoučka domů. Než odjedou, trochu si s nimi promluv, Maxi.“

Přikývl jsem. U takového únosu bylo nejpravděpodobnější, že za ním stojí odmítnutý nápadník. Od nejbližších členů rodiny unesené tak bylo třeba zjistit, jestli věděli o nějakých zhrzených milencích nebo poblázněných stalkerech, kteří nedokázali pochopit, že je jejich dcera nechce, a kteří nechápali rozdíl mezi tím někoho milovat a ubližovat mu.

A druhou možností u takového únosu bylo, že k němu došlo zničehonic a celé se to událo zcela nahodile. Že to prostě byla ta největší smůla na světě.

Whitestoneová se otřásla. Byl sice červen, ale v tomhle mrtvém mezidobí mezi nocí a dnem byste tomu nevěřili.

„Otec je od nás,“ oznámila mi Whitestoneová. „Frank Lyle.“

„Policista?“ zeptal jsem se. „Pořád ve službě?“

„Byl u Metropolitní třicet let, ale už odešel do důchodu,“ upřesnila a zpoza brýlí na mě upřela unavené oči.

„To nám takovou situaci nikdy neulehčuje.“

Třicet let, pomyslel jsem si. Kolik nepřátel si člověk stihne za třicet let nadělat?

Naproti přes silnici stál u dodávky mladý hlídač a dychtivě nasával cigaretu. Uniforma ve vojenském stylu mu byla o pár čísel větší, než bylo zapotřebí.

„A co támhle Clint Eastwood?“ nadhodil jsem.

„Tvrdí, že nic neviděl,“ odpověděla mi Adamsová. „Že prý byl zrovna na záchodě.“

„To není moc dobré.“

„Ještě jsem s ním neskončila.“

Zůstali jsme s Whitestoneovou tiše stát a sledovali jsme, jak Joy zamířila k mladému hlídači a po cestě si vytahovala zápisník. Nebylo to tak úplně ticho mezi dvěma starými přáteli, ale spíš ticho dvou profesionálů, kteří spolu pracují již celá léta.

Whitestoneová si sundala brýle, přeleštila si je rukávem, a když na ně mžourala očima, její tvář se na chvíli zdála být zranitelnější. Z jejího intelektuálního vzezření byste to nepoznali, ale Pat Whitestoneová byla nejzkušenější detektivkou z oddělení vražd a závažných trestných činů na centrále ve West Endu. Nasadila si brýle zpět na nos, krátce kývla hlavou a oba jsme po stromy lemované silnici vyrazili vzhůru k autu. Zdálo se, jako bychom kráčeli po venkovské cestě. Vedle silnice byla připevněná cedule:

EDEN HILL PARK

Uzavřená rezidenční čtvrť

Průjezd zakázán

Venčení psů zakázáno

Whitestoneová držela v rukou štos průhledných plastových podložek, které plánovala použít k vytvoření nekontaminované cesty k místu činu. Když jsme dorazili na vrchol kopce, dala mi podložky podržet a sama si zatím přes boty natáhla modré igelitové návleky. Vůz byl nový, vypadal, jako by s ním zrovna vyjeli z autosalonu. Voněl kůží, naleštěným chromem a čerstvě zaschnutou barvou. Voněl po penězích. Samolepka na zadním skle hlásala: Bez dítěte na palubě. Jeden z kriminalistů zrovna fotografoval prázdnou dětskou sedačku na zadním sedadle.

Whitestoneová si ode mě vzala plastové podložky a přitiskla si brýle ke kořenu nosu.

„A taky si promluv se spolubydlící té Jessicy,“ řekla mi. „Jmenuje se Snezia Jonesová. To auto je její.“

Kopec se zmírňoval, a když jsem kráčel k pulzujícím modrým světlům obklopeným naprostým tichem, cítil jsem, že se nacházím na jednom z nejvyšších míst v Londýně. Tady nahoře byl vzduch čerstvý skoro jako v Alpách. Zhluboka jsem se nadechl a vešel do uzavřené čtvrti Eden Hill Park. Jako by to bylo nějaké tajné místo skryté před zbytkem města. Při pohledu na jednoduchý vjezd se to nezdálo, ale čtvrť byla rozlehlá. Tvořila ji jedna budova plná luxusních bytů a všemožné obytné domy, mezi nimiž stály obrovské moderní budovy s dvoupatrovými skleněnými zdmi, i řádka drobných, stařičkých chaloupek, kterým se nějak podařilo vyhnout se demoličním koulím místních developerů. Všude se svítilo a obyvatelé Eden Hill Park sledovali ze svých domovů konvoj policejních vozidel zaparkovaný venku. Vyjel jsem výtahem do nejvyššího patra bytového domu. Po celé chodbě byly otevřené dveře, zprávy se šířily rychle. Před bytem, který jsem hledal, stál uniformovaný policista a ze dveří zrovna vycházel lékař.

„Ten malý je v pořádku, doktore?“ zeptal jsem se ho.

„Ten jediný je na tom poměrně dobře. Oba rodiče jsou v šoku. I ta mladá dáma. Slečna Jonesová, spolubydlící unesené. Moc to neprotahujte.“

Na pohovce seděly dvě ženy a objímaly se. Muž držel v náručí spící miminko. Rodiče a spolubydlící Jessicy Lyleové. Když jsem vešel, všichni se ke mně obrátili.

Frank Lyle byl drsný bývalý policista s nakrátko zastřiženými, ocelově šedými vlasy. Prohlížel si mě chladným pohledem a u toho houpal spícího vnoučka.

Paní Lyleové bylo přes padesát, přesto byla krásná. Tak nějak bude její dcera vypadat za třicet let. Pokud tedy přežije, pomyslel jsem si, ale hned jsem tu myšlenku zaplašil. Snezii Jonesové, spolubydlící jejich dcery, mohlo být zhruba třicet. Byla vysoká, hubená, pleť měla téměř sněhobílou a blonďaté vlasy odbarvené skoro na stejný odstín.

Obě ženy měly tváře opuchlé od pláče. Představil jsem se jim a ukázal jim svůj průkaz.

„Chtěl bych vám jenom položit pár otázek ohledně Jessicy,“ řekl jsem.

Jenže její rodiče měli nejprve pár otázek pro mě.

„Proč by někdo unášel naši Jess?“ ozvala se paní Lyleová. „Oni jí ubližujou? Co jí dělají?“

„Nech toho, Jen,“ oslovil pan Lyle svou manželku tiše.

„Prosím tě, nech toho.“ Jemně se na ni usmál a pak se obrátil ke mně, zvedl bradu a úsměv se mu z tváře rázem vytratil. „Našli jste něco v IDENT1?“

IDENT1 je policejní databáze s otisky prstů deseti milionů lidí, kteří za svůj život přišli do kontaktu se zákonem.

„Tak daleko ještě nejsme, pane. Chtěl bych se jen zeptat…“

„A máte už nějaký otisky?“ přerušil mě netrpělivě, pak se odvrátil a zakašlal typickým kašlem člověka, který celý život kouří. Začal přitom vnuka houpat trochu agresivněji a ten ve spánku tiše zakňoural. „Prstů, bot, pneumatik? No tak, musíte přece mít aspoň otisky pneumatik. Nemůžete přece být tak neschopný, že byste nenašli ani otisky pneumatik!“

Nadechl jsem se. Whitestoneová měla pravdu. To, že byla oběť dcerou policisty, nám práci rozhodně neulehčí.

„Naši technici na tom ještě pracují,“ odpověděl jsem.

„Jak sám víte, pane Lyle, budeme muset všechny stopy po pneumatikách porovnat s koly aut ostatních obyvatel rezidenční čtvrti. Předpokládáme, že únosci měli rukavice. Náš pátrací tým celou noc prohledává okolí, a pokud někde vyhodili rukavice, tak je najdeme. My vaši dceru najdeme, pane.“

Sevřel rty. Díky těžce nabytým zkušenostem věděl stejně dobře jako já, že s každou minutou, kdy jsme jeho dceru ještě nenašli, se šance, že ji najdeme živou, povážlivě snižuje.

„Tyhlety kecy si nechte na tiskovku, mladej. Hlavně kurva dělejte svoji práci.“

„Ale Franku,“ ozvala se jeho žena.

„Vyhrožoval někdo vaší dceři?“ zeptal jsem se a podíval jsem se nejprve na matku, pak na otce a pak zase zpátky. Kdyby se Jessica Lyleová rozhodla někomu svěřit, nejspíš by to byla její matka. „Třeba nějaký bývalý přítel nebo někdo, kdo ji obtěžoval…“

„Jess každej miluje,“ ozvala se spolubydlící.

Snezia Jonesová měla východoevropský přízvuk. Paní Lyleová jí stiskla ruku.

„Nechodila třeba s…“

„Jess s žádnýma chlapama nechodí,“ odpověděl mi pan Lyle. „Měla snoubence. Jmenoval se Lawrence. A ten umřel, rozumíte? Byl to moc hodnej kluk. Učil angličtinu. A pak ho před půl rokem někdo srazil autem a odjel. Nějakej zmetek ho srazil z kola a ani se nezastavil. A pak už ho nechytili. S tím jste nám pomoct nedokázali. Jasné, detektive?“

Podíval jsem se na dítě v jeho náručí a přikývl jsem.

„Můžu vám říct rovnou,“ pokračoval, „že moje dcera nemá žádný bláznivý stalkery nebo zahořklý expřítele.“ Muži se pod přílivem emoc zlomil hlas. „Její dítě je celej její život. Syn a její práce. Tohle nedává smysl. Musel to udělat nějakej zatracenej úchyl…“

„Přesně jak říkala Snezia,“ vložila se do toho paní Lyleová. „Jess mají všichni rádi.“ Stoupla si a ukázala na svého vnuka. „Musíme Michaela už odvézt domů. Určitě chápete, čím si právě procházíme.“

Odešli do vedlejší místnosti zabalit dětské oblečení a já se posadil na pohovku ke Snezii.

„Jak dlouho už spolu s Jessicou bydlíte?“

„Už dva roky. Živíme se obě tancováním. Potkaly jsme se na jednom konkurzu ve West Endu. Ani jedna jsme tu roli nedostaly, ale po nějaký době jsem na ni narazila v obchodě s botama, kam všechny chodíme, jmenuje se to tam Freed of London. Znáte to?“

Přikývl jsem. „Ano, v Covent Garden. Tam nakupují boty všichni profesionální tanečníci.“

„Přesně tak. A rozhodly jsme se zajít na kafe. Přišla mi osamělá. A já byla taky osamělá.“ Rozhlédla se po bytě.

„A takovejhle byt si člověk sám dovolí těžko.“

„Budeme potřebovat nějaké novější fotografie Jessicy.“ Snezia se poprvé usmála.

Natáhla se po telefonu. „Mám spoustu krásnejch fotek s Jessicou.“

A Snezia vážně měla s Jessicou spoustu fotografií, ať už na nich byla jen ona, nebo obě dívky společně. Zdálo se, že Snezia s Jessicou byly dvě mladé ženy, které si život v Londýně opravdu užívaly. Byly tam fotky z posilovny a z tanečního studia. Z restaurací a barů. Z parků a z Hampstead Heath. A fotky Jessicy Lyleové, jak sedí večer doma s knížkou v ruce a dítětem v náručí a usmívá se svým tajemným úsměvem.

„Jess každej miluje,“ řekla Snezia znovu. Hlas měla zastřený vyčerpáním a ochromený šokem.

Konec ukázky

Table of Contents

PROLOG

1