The Thursday Murder Club

Copyright © Richard Osman, 2020

Translation © Eva Brožová, 2020

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2021

ISBN epub 978-80-7565-244-7

S láskou pro moji mámu,

„poslední žijící Brendu“

Zabít někoho je snadné. Ukrýt tělo je obvykle mnohem těžší.

Tak vás můžou chytit.

Já měl ale štěstí, že jsem objevil správné místo.

Vlastně dokonalé místo.

Občas se tam vracím, abych se ujistil, že je všechno v pořádku.

Vždycky je a já doufám, že i vždycky bude.

Někdy si zapálím, což bych neměl, jak samozřejmě vím,

ale je to moje jediná neřest.

ČÁST JEDNA

Seznam se s novými lidmi a vyzkoušej nové věci

1

Joyce

No, začneme u Elizabeth, ano? A uvidíme, kam se dostaneme.

Samozřejmě jsem věděla, kdo to je; Elizabeth tady znají všichni. Má jeden z třípokojových bytů v Larkin Court. Je to ten rohový, tuším s terasou. Také jsem byla kdysi v hádankářském týmu se Stephenem, který je, z mnoha důvodů, Elizabethiným třetím manželem.

Byla jsem na obědě, je to dva nebo tři měsíce zpátky, a určitě bylo pondělí, protože míváme pastýřský koláč. Elizabeth řekla, že vidí, že obědvám, ale ráda by se mě zeptala na bodné rány způsobené nožem, pokud mi to nevadí.

Odpověděla jsem: „Ale vůbec ne, klidně se ptej.“ Nebo něco v tom smyslu. Asi bych vám taky měla říct, že si vždycky všechno přesně nepamatuju. Takže Elizabeth otevřela manilové desky a já spatřila pár listů psaných na stroji a okraje jakýchsi starých fotografií. Potom šla přímo k věci.

Požádala mě, ať si představím, že nějakou dívku pobodali nožem. Zeptala jsem se, jakým nožem, a Elizabeth odpověděla, že pravděpodobně šlo o obyčejný kuchyňský nůž. John Lewis. To neřekla, ale okamžitě jsem ho viděla před sebou. Potom mě požádala, ať si představím, že tu dívku někdo bodl, třikrát nebo čtyřikrát, přímo pod hrudní kost. Dovnitř a ven, dovnitř a ven, velice ošklivě, ale aniž by přetnul tepnu. Chovala se přitom naprosto klidně, protože lidé zrovna obědvali a Elizabeth měla jisté hranice.

A tak jsem si představila rány nožem a Elizabeth se mě zeptala, jak dlouho by trvalo, než dívka vykrvácí.

Mimochodem, asi jsem se měla zmínit, že jsem spoustu let pracovala jako zdravotní sestra, jinak vám tohle všechno bude připadat nelogické. Elizabeth to zřejmě odněkud věděla, protože Elizabeth ví všechno. Proto se na mě obrátila. Určitě jste se divili, o čem to mluvím. Slibuju, že se v psaní zlepším.

Pamatuju si, že jsem si před odpovědí poklepala prstem na rty, jak občas můžete vidět v televizi. Člověk pak vyhlíží chytřeji, zkuste to. Zeptala jsem se, kolik ta dívka vážila.

Elizabeth našla údaj v deskách, zabodla do něj prst a přečetla, že vážila čtyřicet šest kilogramů. Což nás obě vyvedlo z míry, protože ani jedna z nás si nebyla jistá, kolik to znamená doopravdy. V duchu jsem odhadla, že je to asi dvacet tři kamenů. Dvě ku jedné, usoudila jsem. Ale sotva jsem si to pomyslela, napadlo mě, že si ten převod pletu s palci a centimetry.

Elizabeth mi sdělila, že ta dívka rozhodně nevážila dvacet tři kamenů, protože má v deskách fotografii jejího mrtvého těla. Poklepala na desky, potom se otočila do místnosti a zavolala: „Zeptal by se někdo Bernarda, kolik je čtyřicet šest kilogramů?“

Bernard vždycky sedí sám u jednoho z menších stolů hned u terasy. Je to stůl číslo 8. Tohle vědět nemusíte, ale o Bernardovi vám povím trochu víc.

Když jsem se poprvé objevila v Coopers Chase, Bernard Cottle se ke mně choval velice mile. Přinesl mi řízek plaménku a vysvětlil zdejší systém recyklace. Mají tady čtyři různě barevné popelnice. Čtyři! Díky Bernardovi vím, že zelená je na sklo a modrá na karton a papír. Pokud jde však o červenou a černou, nemám tušení. Když jsem procházela kolem, viděla jsem v nich nejrůznější věci. Kdysi jsem v jedné z nich dokonce zahlédla faxový přístroj.

Bernard byl profesor, něco s přírodními vědami, a pracoval po celém světě, takže navštívil Dubaj dávno předtím, než o ní někdo slyšel. Jako obvykle přišel na oběd v obleku a kravatě, nicméně četl Daily Express. Mary z Ruskin Court, která seděla u vedlejšího stolu, ho oslovila a zeptala se, kolik je čtyřicet šest kilogramů.

Bernard přikývl a zavolal na Elizabeth: „Sedm celých tři desetiny kamenu a kousek.“

Takový je Bernard.

Elizabeth mu poděkovala, prohlásila, že je to zřejmě správně, a Bernard mohl pokračovat ve své křížovce. Později jsem si vyhledala centimetry a palce a aspoň v tomhle jsem se nemýlila.

Elizabeth se vrátila ke své otázce. Jak dlouho by žila ta dívka pobodaná kuchyňským nožem? Odhadla jsem, že bez pomoci by pravděpodobně zemřela asi za čtyřicet pět minut.

„Dobře, Joyce,“ utrousila Elizabeth a pak mi položila další otázku. Co kdyby té dívce někdo poskytl první pomoc? Ne lékař, ale někdo, kdo měl zdravotnický výcvik. Třeba někdo, kdo sloužil v armádě. Někdo takový.

V době, kdy jsem pracovala jako zdravotní sestra, jsem viděla spoustu bodných ran. Neošetřovala jsem jen vymknuté kotníky. A tak jsem řekla, no, to by nezemřela vůbec. Což je pravda. Nebyla by to pro ni legrace, ale ta rána by se dala snadno ošetřit.

Elizabeth pokyvovala hlavou a prohlásila, že přesně tohle řekla Ibrahimovi, i když já v té době Ibrahima neznala. Jak říkám, stalo se to před pár měsíci.

Elizabeth to totiž připadalo podezřelé a domnívala se, že dívku zabil její přítel. Vím, že se to stává často. Určitě jste o tom četli.

Než jsem se sem přistěhovala, asi by mi celý ten rozhovor připadal zvláštní, ale jakmile tu všechny poznáte, zdá se vám naprosto normální. Minulý týden jsem se seznámila s mužem, který vymyslel mátovou zmrzlinu s kousky čokolády, nebo to aspoň tvrdí. Nemám možnost si to ověřit.

Byla jsem ráda, že jsem Elizabeth aspoň trochu pomohla, a tak jsem usoudila, že bych ji mohla požádat o laskavost. Zeptala jsem se, jestli bych se mohla podívat na tu fotografii mrtvého těla. Čistě z profesionálního zájmu.

Elizabeth se rozzářila, jako se vždycky rozzáří zdejší obyvatelé, když se zeptáte, jestli byste se mohli podívat na snímky z promoce jejich vnoučat. Vytáhla z desek fotokopii na A4, položila ji přede mě lícem dolů a řekla, abych si ji nechala, protože všichni mají kopie.

Pronesla jsem, že je to od ní moc milé, a ona na to, ale vůbec ne, nicméně se zeptala, jestli mi může položit ještě jednu otázku.

„Samozřejmě,“ odpověděla jsem.

Potom řekla: „Míváš volné čtvrtky?“

A to, věřte nebo ne, bylo poprvé, kdy jsem se o čtvrtcích dozvěděla.

2

Policejní konstábl Donna de Freitasová by chtěla nosit zbraň. Chtěla by pronásledovat sériové vrahy do opuštěných skladišť a přes čerstvou střelnou ránu v rameni nekompromisně dotáhnout akci do konce. Možná by i chtěla přijít na chuť whisky a mít poměr se svým parťákem.

Ovšem teď, v šestadvaceti, když sedí ve tři čtvrtě na dvanáct u oběda se čtyřmi penzisty, s nimiž se právě seznámila, Donna chápe, že se k tomu všemu bude muset teprve dopracovat. A kromě toho musí uznat, že předchozí hodina byla ohromně zábavná.

Donna přednášela svou řeč „Praktické rady pro domácí bezpečnost“ už mnohokrát. A v současné době to znamenalo obvyklé postarší obecenstvo, deky přes kolena, sušenky zdarma a několik spokojených spáčů vzadu. Pokaždé radí totéž. Nejdůležitější ze všeho je namontovat na okna pojistky, kontrolovat průkazy totožnosti a nikdy nesdělovat osobní informace neznámým volajícím. Především má být uklidňující postavou v děsivém světě. Donna to chápe a zároveň díky tomu aspoň vypadne z kanceláře a na chvíli se zbaví nudného papírování, proto se hlásí dobrovolně. Fairhavenská policejní stanice je totiž ospalejší, než je Donna zvyklá.

Dneska se ale ocitla v Coopers Chase, vesnici pro seniory. Připadala jí naprosto neškodná. Luxusní, bezproblémová, poklidná, a cestou tam zahlédla hezkou hospůdku, kde se chtěla během zpáteční cesty zastavit na oběd. Takže zatýkání sériových vrahů na motorových člunech bude muset počkat.

„Bezpečnost,“ začala Donna, i když ve skutečnosti přemýšlela o tom, jestli by si neměla pořídit tetování. Delfínka na kostrči? Nebude to moc klišé? A nebude to bolet? Asi ano, ale vždyť je policistka, ne? „Co myslíme tím, když řekneme slovo ,bezpečnost‘? Podle mě to slovo znamená pro každého něco…“

V přední řadě vystřelila ruka nahoru. Takhle přednáška normálně neprobíhá, no, co se dá dělat. Dokonale upravená, asi osmdesátiletá paní měla připomínku.

„Drahoušku, všichni doufáme, že to nebude přednáška o okenních pojistkách.“ Žena se rozhlédla po ostatních a ozvalo se souhlasné zamručení.

Potom se přihlásil džentlmen ve druhé řadě obehnaný chodítkem. „A žádné průkazy totožnosti prosím, to už známe. Opravdu jste z Plynárenské společnosti, nebo jste zlodějka? Přísahám, že to chápeme.“

Rozpoutala se vřava.

„Už se to nejmenuje Plynárenská společnost. Teď je to Centrica,“ podotkl elegán v luxusním obleku s vestou.

Muž v bermudách, žabkách a triku fotbalového klubu West Ham United, který seděl vedle něj, využil příležitosti, vstal a zabodl prst do vzduchu. „Kvůli Thatcherový, Ibrahime. Kdysi patřila nám.“

„Och, posaď se, Rone,“ pronesla elegantně oblečená žena. Potom se podívala na Donnu a dodala: „Omluvte Rona.“ A lehce potřásla hlavou. Připomínky pokračovaly.

„A jaký zločinec by si nedokázal padělat průkaz totožnosti?“

„Mám šedý zákal. Mohl by mi ukázat průkaz do knihovny, a já bych ho klidně pustil dál.“

„Už ani nechodí kontrolovat plynoměr. Dnes je to všechno na webu.“

„Je to na cloudu, drahoušku.“

„Já bych zloděje přivítala. Bylo by fajn, kdyby mě přišel aspoň někdo navštívit.“

Na okamžik se rozhostilo ticho. Pak se zvedla atonální symfonie pískotu, jak si někteří zesilovali naslouchátka a jiní si je vypínali. Žena v přední řadě se opět ujala slova.

„Takže… já jsem Elizabeth, mimochodem… žádné pojistky na okna, prosím, ani žádné průkazy totožnosti a taky nám nemusíte říkat, že nesmíme Nigerijcům do telefonu nadiktovat naše PIN. Pokud tedy ještě smím říkat Nigerijci.“

Donna de Freitasová se vzpamatovala, ale uvědomila si, že už nemyslí na obědy v hostinci nebo tetování – teď myslela na kurz zvládání davových nepokojů, který absolvovala za starých dobrých časů v jižním Londýně.

„Tak o čem si chcete povídat?“ zeptala se Donna. „Musím s vámi strávit aspoň tři čtvrtě hodiny, jinak za přednášku nedostanu náhradní volno.“

„Třeba o institucionálním sexismu v policejních složkách?“ navrhla Elizabeth.

„Já bych rád mluvil o nezákonným zastřelení Marka Duggana, schváleným státem a –“

„Posaď se, Rone!“

Takhle to pokračovalo, příjemně a zábavně, až měli hodinu za sebou, načež posluchači Donně vřele poděkovali, ukázali jí fotografie vnoučat a potom ji pozvali, aby zůstala na oběd.

A teď je tady a v podniku, který jídelní lístek označuje za „moderní špičkovou restauraci“, se nimrá v salátu. Obědvat ve tři čtvrtě na dvanáct je pro ni trochu brzy, ale odmítnout pozvání by bylo neslušné. Všimne si, že její čtyři hostitelé si nejen objednali plnohodnotné jídlo, ale ještě si k němu nechali otevřít láhev červeného vína.

„To bylo vážně báječné, Donno,“ prohodí Elizabeth. „Ohromně jsme si to užili.“ Elizabeth se podívá na Donnu jako nějaká učitelka, která vám celý rok nahání hrůzu, ale pak vám dá nejlepší hodnocení a při loučení pláče. Možná je to tím tvídovým sakem.

„Bylo to úžasný, Donno,“ prohlásí Ron. „Můžu vám říkat Donno, zlatíčko?“

„Můžete mi říkat Donno, ale možná mi neříkejte zlatíčko,“ odpoví Donna.

„Tak dobře, drahoušku,“ souhlasí Ron. „Budu na to pamatovat. Ale ten příběh o Ukrajinci s parkovacím lístkem a řetězovou pilou… Měla byste se živit přednáškama, točí se v nich spousta peněz. Někoho znám, kdybyste chtěla číslo.“

Ten salát je opravdu vynikající, pomyslí si Donna, a tohle si nemyslí často.

„Podle mě bych byl skvělý pašerák heroinu.“ Tohle byl Ibrahim, který při přednášce vznesl připomínku o Centrice. „Jde jen o logistiku, ne? A taky o vážení, velice přesné, což by mě bavilo. A mají přístroje na počítání peněz. Samá moderní zařízení. Zatkla jste někdy dealera heroinu, konstáble de Freitasová?“

„Ne,“ přizná Donna. „Ale mám to na seznamu.“

„Ale nemýlím se, že mají přístroje na počítání peněz?“ zeptá se Ibrahim.

„Skutečně mají,“ odpoví Donna.

„Skvělé,“ prohodí Ibrahim a vyprázdní sklenici s vínem.

„Snadno se začneme nudit,“ dodá Elizabeth a také dopije víno. „Bůh nás chraň před okenními pojistkami, konstáblyně de Freitasová.“

„Teď se používá jen konstábl,“ poznamená Donna.

„Aha,“ utrousí Elizabeth a našpulí rty. „A co se stane, když budu dál používat konstáblyně? Vydáte na mě zatykač?“

„Ne, ale budu o vás mít horší mínění,“ objasní Donna. „Protože na tom oslovení není nic těžkého a vůči mně je mnohem uctivější.“

„Zatraceně! Mat. Tak dobře,“ kapituluje Elizabeth s potutelným úsměvem.

„Díky,“ řekne Donna.

„Kolik si myslíte, že mi je?“ zeptá se Ibrahim.

Donna zaváhá. Ibrahim má pěkný oblek a hladkou pleť. Nádherně voní. Z náprsní kapsy mu vykukuje úhledně složený kapesník. Řídnou mu vlasy, ale pořád je má. Žádné panděro a jenom jedna brada. A přesto pod tím vším? Hmmm. Donna se mu podívá na ruce. Ty vždycky prozradí věk.

„Osmdesát?“ zkusí.

Vidí, že vzala Ibrahimovi vítr z plachet. „Ano, přesně, ale vypadám mladší. Vypadám na sedmdesát čtyři. Všichni to tvrdí. Tajemství spočívá v pilates.“

„A co vy, Joyce?“ zeptá se Donna čtvrtého člena skupinky, drobné bělovlasé ženy v levandulové blůzce a lila propínacím svetříku. Spokojeně sedí na židli a všechno sleduje. Ústa zavřená, ale oči živé. Jako tichý ptáček, co neustále pátrá, jestli se ve slunečním světle něco nezatřpytí.

„Já?“ opáčí Joyce. „Nic zvláštního. Byla jsem zdravotní sestra, potom máma a potom zase sestra. Bohužel nic zajímavého.“

Elizabeth si krátce odfrkne. „Nenechte se Joyce ošálit, konstáble de Freitasová. Je ten typ, který vždycky udělá to, co řekne.“

„Jsem jenom organizovaná,“ namítne Joyce. „To je nemoderní. Když řeknu, že půjdu na zumbu, jdu na zumbu. Jsem prostě taková. Moje dcera je mnohem zajímavější. Řídí hedgeový fond, jestli víte, co to je?“

„Moc ne,“ přizná Donna.

„Nevíte,“ konstatuje Joyce.

„Zumba je starší než pilates,“ prohlásí Ibrahim. „Obojí dělat nechci. Je to matoucí pro hlavní svalové skupiny.“

Během oběda se Donně honí hlavou otázka. „Jestli se můžu zeptat, vím, že všichni bydlíte v Coopers Chase, ale jak jste se vy čtyři vlastně spřátelili?“

„Spřátelili?“ Elizabeth ten dotaz očividně pobaví. „Ale my nejsme přátelé, drahoušku.“

Ron se tiše rozesměje. „Kristepane, zlatíčko, ne, my opravdu nejsme přátelé. Nepotřebuješ dolít, Liz?“

Elizabeth přikývne a Ron jí nalije víno. Mají na stole už druhou láhev. Je čtvrt na jednu.

Ibrahim souhlasí. „Myslím, že přátelé není správné slovo. V životě by nás nenapadlo se spolu stýkat, máme totiž velice odlišné zájmy. Rona mám asi rád, ale někdy bývá nesnesitelný.“

Ron přikývne: „Jsem nesnesitelný.“

„A Elizabeth má příšerné chování.“

Elizabeth přikývne. „Bohužel. Vždycky jsem byla zvláštní. Už od školy.“

„Nejvíc mám rád Joyce. Myslím, že Joyce máme rádi všichni,“ dodá Ibrahim.

Ron s Elizabeth znovu souhlasně přikývnou.

„Díky, že to vím,“ prohodí Joyce, zatímco honí hrášek po talíři. „Nemyslíte si, že by měl někdo vymyslet plochý hrášek?“

Zmatená Donna se snaží udělat si v tom pořádek.

„Když nejste přátelé, co tedy jste?“

Donna vidí, jak Joyce vzhlédne a zavrtí hlavou na ostatní, na tuhle neobvyklou partu. „No,“ začne Joyce. „Zaprvé, jsme samozřejmě přátelé; jen má tahle partička trochu delší vedení. A zadruhé, pokud to nepadlo, když jsem vás zvala na oběd, konstáble de Freitasová, pak to bylo moje opominutí. Jsme Čtvrteční klub amatérských detektivů.“

Elizabeth má z červeného vína skelný pohled, Ron si škrábe tetování „West Ham“ na krku a Ibrahim si leští už lesklý manžetový knoflíček.

Restaurace kolem nich se zaplňuje a Donna není první návštěvník Coopers Chase, který usoudí, že tohle nebude to nejhorší místo k životu. Kvůli skleničce vína a volnému odpoledni by vraždila.

„Taky chodím každý den plavat,“ uzavře rozhovor Ibrahim. „Díky tomu mám vypnutou pokožku.“

Co jen je tohle za místo?

Konec ukázky

Table of Contents

ČÁST JEDNA: Seznam se s novými lidmi a vyzkoušej nové věci