Goblini

Ukážka z elektronickej knihy

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Philip Reeve

Goblini – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Philip Reeve se narodil v anglickém Brightonu a mnoho let pracoval v knihkupectví. Je znám jako spisovatel a ilustrátor, autor několika bestsellerů. Jeho prvotina Smrtelné stroje, která je prvním dílem epické série, byla s velkým úspěchem publikována v mnoha zemích po celém světě. Je držitelem Carnegieho medaile za literaturu, ocenění Zlaté Nestlé Smarties udělované ve Velké Británii autorům knih pro děti, Ceny deníku Guardian za dětskou literaturu a ceny Modrý Petr za knihu roku udělovanou BBC. Se svou ženou a synem žije v oblasti přírodního parku Dartmoor, v jehož divočejších končinách se pravděpodobně vyskytují spousty blatoslizů, bladragů a jiných záhadných stvoření.

www.philip-reeve.com

www.philip-reeve.blogspot.com

www.mortalengines.co.uk

Věnováno Samovi Reevovi,

jenom jemu

Obsah

Temná Věž

Vytřořitní kupy

Seš nějakej chytrej

Nešťastná přistání

Do lesů

Most

Henwyn

Sýrař z Adheraku

U Jižní brány

Princezna

Trable s gobliny

Dostih po rozvalinách

Šest hvězd v medovém pytlíku

Stenoryonova mapa

Zloděj ve tmě

Únos

Tlachovská blata

Bladrag

Temná cesta dolů

Zářivá cesta vzhůru

Ztichlé pokoje

Drakostlivci

Kamenný trůn

Lord Nesmrt

Potíže s magií

Všechno se rozpadá

A zazvonil zvonec…

Temná Věž

Daleko na západě, v zemích, kde lidé žijí jen poskrovnu a odkud ještě nevyprchala všechna stará kouzla, stojí prastará pevnost zvaná Štěpnice. Je obehnána širokou, dnes polozřícenou zdí porostlou býlím.

Stromy a divoké říčky se vkradly dovnitř a opět se zabydlely v příkrých, opuštěných ulicích a rozpadajících se budovách. V srdci pevnosti se zvedá skalní útes Meneth Eskern, nejzápadnější vrchol Kostlivých hor, na němž stojí černá Věž se strmými stěnami, sahající až do nebe, a kamennými ostny. Kolem této temné věže se jako kamenná koruna na vrcholu útesu tyčí vysokánská vnitřní hradba, střežená sedmi hláskami. Lidé, kteří je postavili, dávno odešli, a hlásky jsou v rozvalinách. Nad jejich propadajícími se střechami krákají vrány a v břečťanu, jimiž jsou obrostlé, se jako vši v žebrákově vousu ukrývají kamenné chrliče.

Nejvyšší z těchto sedmi hlásek se nazývá Černá špice. Proti Věži se zdá maličká, ale je vyšší než všechny věže, které kdy byly postaveny v zemích lidí. Ze zasněženého cimbuří je k patě skály opravdu dlouhá cesta…

Což je pro Lišáka velmi špatná zpráva: Lišák byl totiž právě z cimbuří katapultován.

„Áááááááá!“ křičel, když nabíral výšku. Pak se na chvíli odmlčel a zoufale zaplácal rukama a nohama, jako by hledal něco, čeho se přichytit. Potom se vydal na dlouhou cestu dolů. „Áááááááá!“ Po pár stech metrech si uvědomil, že křičí jen ze zvyku, a tak toho nechal. Od té chvíle už slyšel jen svist studeného vzduchu kolem svých uší a příležitostné šelestění, když se kolem prohnal vatovitý mrak.

Padání mi vlastně zas až tak nevadí, pomyslel si Lišák, jak se tak řítil dolů podél zdí porostlých břečťanem a zlověstně vyhlížejících okének Černé špice. Problém spočívá v tom, že dopadnu na zem…

Za chvíli uvykl i pocitu, že vítr mu tlačí své palce až do očí, a všiml si, že pod ním jako ovečky roztroušené na pastvině plují buclaté bílé mráčky. A že pod nimi se jako obrovská kamenná ruka s roztaženými prsty rozprostírají bezútěšná skaliska Meneth Eskernu, mezi nimiž uvízly shluky rozpadlých staveb. Na jejich chátrajících střechách a mezi dlažebními kameny tichých uliček se uchytil plevel a mladé stromky. Jak se terén svažoval dolů k pět mil vzdálené Vnější hradbě, stromů stále přibývalo, až vytvořily hustý les, z jehož klenby vykukovaly staré bašty a hospodářské budovy.

To byl Lišákův svět, a jak na něj shlížel, se zájmem si povšiml, že na Stenoryonově mapě veškeré Štěpnice je několik nepřesností. Jeho zájem však poměrně rychle opadl, protože tyto nepřesnosti se k němu velmi rychle přibližovaly a dříve než dostane příležitost s někým se o své objevy podělit, rozprskne se o ně jako sklenice malinové marmelády, kterou někdo upustil na podlahu.

Mapy, knihy a podobné věci byly totiž tou hlavní příčinou, kvůli níž se Lišák v této nepříjemné situaci ocitl. Když na to pomyslel, pocítil jistou hořkost a vrhl zuřivý pohled na kolem letící vránu.

Lišák byl goblin, jak vrána ihned uhodla podle jeho jantarově žlutých očí, pracek s drápy, dlouhých pleskajících uší a ocasu, který za ním v letu práskal jako bič. Goblini žili ve všech sedmi hláskách Štěpnice. Rodili se z kamenů hor a bažili po zlatě, stříbře a dalších lesklých věcech. Většinu života po nich pátrali ve starých zbrojnicích a skladištích nebo je kradli jeden druhému i goblinům z ostatních hlásek.

Za dávných časů bývali všichni goblini služebníky Lorda Nesmrta, velkého čaroděje, který vybudoval Štěpnici a ze svého Kamenného Trůnu vysoko ve Věži vládl celému světu. Nespočet let už však uplynulo od chvíle, kdy lidští králové porazili vojsko Lorda Nesmrta v bitvě u Dor Kothu. Žádný žijící goblin si nepamatoval nic jiného než dnešní stav, kdy se každá ze sedmi hlásek stala domovem jednoho gobliního klanu. Čas od času se sice dva nebo tři klany spojily a s řevem se vyvalily ze Štěpnice, aby vyplenily nějaké hornické městečko nebo rybářskou osadu v některém z lidských království na Okousaném pobřeží, ale protože goblini jsou velmi nedůvěřivá a nedůvěryhodná stvoření, spojenectví se většinou rychle rozpadla a oni se vrátili do svých hlásek, kde se zabarikádovali sutí a starým nábytkem a začali se mezi sebou bít o kořist.

V Černé špici, kde žije Lišák (tedy žil, než byl onoho rána katapultován do světa), vládl obrovský, nebezpečný král Křupan a goblinům, kteří tam žili, se říkalo chlapci z Černé špice. V celé Štěpnici byste nenašli drzejších lupičů, chamtivějších hrabivců a krutějších nájezdníků. Bitky a plenění, drancování a rabování, to byl celý jejich život. Bitky a plenění a drancování a jídlo. Bitky a plenění a drancování a jídlo a zase bitky. Měli to tak všichni. Až na Lišáka. Lišák byl jiný.

Starý Vratislav to poznal hned, jakmile se Lišák vyklubal. Vratislav byl totiž taky jiný. Před čtyřiceti lety přišel při jednom z nájezdů na Okousané pobřeží o oko, ucho, nohu a větší část ocasu, takže z něho zůstala sotva polovina goblina, kterým kdysi býval. A protože se už nemohl s ostatními členy klanu vydávat na loupežné výpravy, učinil ho král Křupan správcem líhně.

Vždy jednou za rok, když se zdálo, že se špička měsíčního srpku opírá o vrcholek Věže, sestupoval Vratislav hluboko do podzemí Černé špice, odemykal těžké, pavučinami opředené dveře a tlačil vrzající trakař dlouhými pustými chodbami, které se nořily do temnoty pod skalami, na nichž spočívala Štěpnice, kde se třpytila hladina lávového jezera a kde v kotlících matky země bouřila a bublala vřící stříbřitá láva.

Jezero čas od času kousky lávy vyplivlo, a ony pomalu vychládaly a tvrdly na stěnách a na podlaze velké jeskyně. A jednou ročně vyplivlo ještě něco jiného: kamenná vejce. Tehdy brával starý Vratislav do ruky lopatu s dlouhou násadou a na ochranu před žárem se zabalil do mokrých kůží, v nichž pokulhával po břehu jezera a vytahoval z něho kamenná vejce. Přes výpary, které se líně válely nad hladinou, se mu občas podařilo zahlédnout správce líhní z ostatních hlásek, hlídkující u svých břehů, ale nikdy se mezi ně nepletl ani se nepokoušel jim ve sbírání jejich kamenných vajec zabránit. Každý na svém břehu, říkal jeden z posledních starých zákonů Štěpnice, jimiž se goblini ještě nepřestali řídit.

A Vratislav se nepokoušel ani zvědavě nakukovat do obrovských komínových otvorů, které se rozevíraly nad jezerem a údajně vedly přímo do nitra Věže. Když byl mladší, myšlenky na možnost proniknout do Věže mu v noci nedávaly spát, ale ty časy už byly dávno pryč. Dávno se smířil s tím, že do Věže se proniknout nedá. Mládenci Šíleného Manaccana z Břidličné sekery to jednou zkusili. Vzali pár starých podlahových prken a postavili z nich lešení, že po něm přelezou. Jenže lešení se rozpadlo a zřítilo do bublající lávy dřív, než se vůbec stačili k temným komínům přiblížit.

Vratislav se tedy staral jen o svůj čedičový břeh. Sbíral matně se lesknoucí kamenná vejce, které jezero vyplivlo, a jakmile všechny bezpečně uložil do trakaře, strmými chodbami je vytlačil zpátky do horních pater Černé špice do své komnaty, které se říkalo líheň. Tam je dal do tepla k ohni, kde zůstala tak dlouho, dokud se v nich nezačalo něco mlít a ona nezačala praskat…

Goblini vylíhnutí ze stejné snášky vajec jako Lišák nevypadali všichni stejně. Bytosti zrozené ze země se jedna druhé nepodobají jako členové lidského rodu nebo jedné lidské rasy. O velikosti a tvaru každého z Lišákových bratrů rozhodly zvláštní vrtochy samotné Země. Někteří měli tělo pokryté šupinami, jiní byli chlupatí. Někteří měli rypáky jako vepři, jiní dlouhé špičaté nosy a vlající uši. Většině z nich vyrostly v ústech tesáky a na prackách drápy. Na svět hleděli černýma korálkovýma očima, v nichž se objevil škodolibý záblesk, když ze sebe skopali poslední zbytky skořápek a zrak jim padl na maličké paličky a cvičné kyje, které Vratislav nechával opřené o zeď líhně. S vřískotem se vrhali na maličké zbraně a bez váhání (a bez milosti) se do sebe pouštěli. Vratislav je sledoval a spokojeně pokyvoval hlavou. Další krutí chlapci z Černé špice, co budou dělat klanu krále Křupana čest.

Pak zpozoroval Lišáka, který byl menší než ostatní čerstvě vylíhnutí goblini, měl dlouhé uši, hustý porost nazrzlých vlasů, na ocase chomáč zrzavých chlupů a ve žlutých očích zvláštní svit. Vratislav viděl, že malý Lišák se zdržuje v temných zákoutích jeskyně, aby si ho nikdo nevšiml. Jako by nepokládal za moc dobrý nápad dovolit ostatním gobliním mláďatům, aby ho přetáhli přes jeho sotva vyklubanou lebku kusem dřeva.

Vratislav prohrábl hromádku skořápek z kamenných vajec a vytáhl z ní pár ještě teplých kousků kamene, z něhož se vyklubal Lišák. Jak předpokládal, jejich povrch byl protkaný hustou sítí tlustých žilek argencia, nejpodivuhodnějšího a nejčarovnějšího ze všech kovů. Argencium se lesklo jako stříbro, ale dalo se modelovat jako tmel, a když ho člověk vystavil působení určitých typů ohně, hořelo zvláštním plamenem. Čarodějové jako Lord Nesmrt ho za starých časů používali při kouzlení. V současnosti už se zřejmě k ničemu užitečnému nehodilo, ale bylo vzácné a třpytivé a goblini vzácné a třpytivé věci milovali. Vratislav si nepozorovaně nacpal úlomky Lišákovy skořápky do šatů. Později je vytáhne a přidá si je ke stříbrné hroudě argencia, kterou má schovanou v tajné skrýši ve zdi líhně.

Bylo to už hodně dávno, co naposled našel kamenné vejce, v jehož skořápce bylo tolik argencia – šlo o vejce, z něhož se před mnoha a mnoha lety sám vylíhl. Proto teď v Lišákovi viděl někoho podobného, jako byl on. Goblina moudřejšího a mazanějšího než ostatní. „Na tohoto mládence si musím dát pozor,“ pomyslel si.

Mluvit se Lišák vskutku naučil daleko dříve než jeho snáškoví bratři, které Vratislav pojmenoval Blafoun, Střevokuch, Vývrt a Kolík. A jako jediný také dával pozor, když se je Vratislav pokoušel vzdělat v gobliních tradicích. A zatímco ostatní se v době jídla ve Velkém žracím sále prali o žvanec, Lišákovi se vždycky podařilo najít způsob, jak jim přímo zpod rypáků vyfouknout kus masa nebo plesnivého sýra a odnést si ho bludištěm chodeb a vratkých dřevěných žebříků Černé špice do nějaké tmavé, nevyužívané místnosti, kde se mohl najíst o samotě, nikým nevyrušován a nepozorován. Tedy nikým kromě Vratislava, který z něho nespouštěl zrak nikdy.

Vratislav pozoroval, jak Lišák prohnaně odnáší jiným goblinům jejich třpytivé cetky a ukrývá si je ve skrýších, odkud si je mohl brát a škodolibě se z nich těšit, když měl pocit, že se nikdo nedívá. „Připomíná mi mě samého, když jsem byl ještě nový,“ uchechtl se starý prohnaný Vratislav.

Jednoho dne, když nad Kostlivými horami burácela bouře a všichni goblini byli venku na cimbuří, kde se bavili chytáním vran do sítí a metáním kamenů a hulákáním urážek na mládence Šíleného Manaccana, objevil Vratislav Lišáka ve Velkém žracím sále. Nehověl si nikde jinde než na Křupanově trůně a cpal se zbytky královy večeře.

„Co tu děláš?“ udeřil na něho správce líhně. „Nemáš být venku s ostatníma? Kameny se nehází samy, he?“

Lišák pokrčil rameny a vložil si do úst vypaseného jeskynního pavouka: „Prší tam tak, že by psa nevyhnal,“ pronesl. „A padají kroupy. Tady je sucho a teplo. Ať se ti hlupáci klidně baví venku. Já si tady mezitím v klidu sednu k ohni a najím se.“

Vratislav se nad ním vztyčil ve své plné výši (se svými téměř sto sedmdesáti centimetry byl na goblina dost vysoký). V očích mu zlobně jiskřilo. Žádné gobliní pískle si netrouflo takto se svým mistrem mluvit od té doby, co…. no, pomyslel si Vratislav, od té doby, co jsem takto mluvil se starým Pískoprdem já, a to už je tak dávno, že už si na to radši ani nechci vzpomínat.

Takže místo toho, aby ten zpupný výhonek gobliního rodu srovnal do latě několika dobře mířenými údery své učitelské palice, řekl: „Pojď se mnou, Lišáku,“ a kroutícími se chodbami a červotočivými schodišti Černé špice odvedl mladého goblina do pozapomenuté síně při úpatí hory. Když otevíral dveře, motaly se jim do vlasů husté pavučiny. „Pohleď, Lišáku,“ pronesl Vratislav „toto jsou vytřořitní kupy.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Temná Věž

Tipy pro Vás a Vaši čtečku: