Ako som falšovala PICASSA

Vita Jamborová

NAŠE VOJSKO

Praha 2021

„Životná múdrosť je, keď sa v každom období života dopúšťame iba omylov, ktoré sú v súlade s naším vekom.“

– PABLO PICASSO

Copyright © 2021 by Vita Jamborová

Cover and layout © 2021 by Michal Dočkal

Slovak edition © 2021 by NAŠE VOJSKO

All rights reserved

ISBN 978-80-206-1927-3

Prišla som k tmavému podchodu medzi domami. Bez toho, aby som sa otočila, som sa hlúpo a odvážne vnorila do tmy.

Ihneď som zbadala vchodové dvere, presne ako povedal. Vpravo na stene. Nikoho som nevidela a nik ma nezastavil. Vošla som dnu a odbočila k chodbe pri schodoch. Osvetlená vôbec nepôsobila nebezpečne.

Jediné dvere boli pootvorené a ja, keďže mám vynikajúci sluch, som už z diaľky počula hlasy. Presnejšie, mužské hlasy.

Došlo mi, že teraz sa už môžem začať báť. Je tu Škuľavý ? Čo sa stane, ak ma niekto z jeho bandy nájde ? Upokojovala som sa myšlienkou, že kým mám niečo, čo chce, stále ešte môžem vyjednávať.

Ticho som podišla k dverám. Tep som cítila v krku, a pritom som sa snažila nedýchať. Samozrejme, v takejto stresujúcej situácií mi pripadalo, že dýchať by ma teraz nepočul iba hluchý.

No vyzeralo to tak, že majitelia hlasov, ktoré ma k dverám priťahovali, nevedeli, že vonku ich šmíruje jedna hlúpa trafená koza. Presne tak som sa v duchu otitulovala.

Dvaja muži sa rozprávali. O mne. Po taliansky.

– Už si toho pokašľal dosť ! Nechaj ho strieľať prvého, ti hovorím !

– Čo ak tam zajtra nepríde ? Viem to urobiť lepšie.

– Prestaň ! Povedal som nie.

– Prečo ? Som lepší, to dobre viete.

– Pretože taký je plán.

– Netuším, ako Sandra zareaguje. Mohol by to byť problém, keďže ona je najslabším článkom vášho plánu. Je strašne tvrdohlavá !

– Práve preto si tu ty. Nezabúdaj, Škuľavý obraz musí prevziať. Zakročíš až potom. Nech to vyzerá, že konáš spontánne.

Vedela som presne, komu hlasy patrili a prišlo mi zle. Takú zradu a taký podraz by som nečakala ani od jedného z nich. Chcela som napochodovať do miestnosti, urobiť niečo šialené, prinajmenšom strihnúť hysterickú scénu. Tú by som teraz zvládla na jednotku.

Už-už som vykročila spoza dverí, no v poslednej sekunde ma ovládla panika. Hlúpo som verila, že jej tak ľahko nepodľahnem. Svaly na nohách mi divne stuhli a začala som sa triasť. Došlo mi, čo tým všetkým sledujú. Pochopila som, že ak ich plán prevalím hneď teraz, urobia to inak, aj keď možno menej sofistikovane.

Musela som sa prinútiť k odchodu. Niekam, kde môžem rozmýšľať a rozhodnúť sa pre svoj vlastný plán.

1. kapitola

Pred troma týždňami

V zúfalej situácií robíme zúfalé veci.

– Dobrý deň. Agentúra Manžel na hodinu, – ozval sa príjemne hlboký mužský hlas.

Také hlasy mám rada.

– Dobrý deň. Pri telefóne Kordová, – predstavila som sa a v duchu, už iba zo zvyku, som analyzovala tón vlastného hlasu.

Vnímam ho ako hudobný nástroj, a tak sa k nemu aj správam. Viem, že ak použijem správne tóny, vždy dosiahnem, čo chcem. Rada s ľuďmi manipulujem, či už pohľadom alebo hlasom. Ibaže teraz som bola poriadne nervózna. Aj keď som svoju požiadavku mala viac-menej premyslenú, nikdy predtým som podobné služby nevyužívala. Krstnému menu som sa z istých dôvodov chcela vyhnúť.

– Čo si prajete ? – spýtal sa ma.

– Viete, ja by som…

– Potrebujete niečo opraviť alebo s niečím pomôcť ? Napríklad s nákupom, – snažil sa ma nasmerovať.

Predstavila som si toho muža ako dobre vyzerajúceho tridsiatnika. V hlasoch sa vyznám. Nemôže mať viac ako tridsať. Možno je tmavovlasý, urastený a mužný. Netušila som prečo, ale chlapov v úlohe hodinového manžela si predstavujem presne takto.

Hodinový manžel… Vedela by som si pod tými službami predstaviť všeličo. Každý vraj premýšľa podľa miery vlastnej skazenosti.

– Mám takú zvláštnu požiadavku.

– Pokojne mi ju povedzte, pani, – odvetil. – Na zvláštne požiadavky sme si už zvykli.

– Naozaj ? – spýtala som sa s nádejou. – Tak potom…

Zaváhala som, či tento nápad s agentúrou nakoniec má zmysel, ale čas tlačil a ja som súrne potrebovala manžela.

– Mohla by som si objednať niekoho dobre vyzerajúceho a schopného viesť spoločenskú konverzáciu ?

– Prosím ? – predsa len som prekvapila chlapíka na druhej strane linky. – Možno by ste potrebovali služby agentúry… no, povedzme, tak trochu iného druhu ?

Na okamih som si predstavila, že celá vec sa prevalí a potom aj titulky v bulváre, ako si Saša Kordová zháňa eskort.

– Nie, – odvetila som. – Nechcem ten druh služby, ktorý máte na mysli. Jednoducho… potrebujem niečo ako manžela. Na štyri hodiny. Možno päť…

– Hm, – zaváhal.

– Veď predsa, u vás na stránke máte napísané, že okrem toho všetkého, myslím opravy, čistenia všeličoho a tak podobne… Že tam máte aj ďalšie práce podľa individuálnych požiadaviek zákazníka.

– To áno, ale…

– No a ja mám tie… individuálne požiadavky. Teda, nie tie, ktoré asi myslíte, že mám, ale… Jednoducho, potrebujem niekoho na niekoľko hodín a zaplatím aj dvojnásobok normálnej ceny. Sľubujem, že ho nepoužijem na sex ani na iné podobné veci, ak to už teda musím povedať otvorene. Mám iba jednu jedinú prosbu.

– Akú ?

Zdalo sa mi, alebo chlapík v telefóne sa naozaj snaží zamaskovať smiech ?

Chcela som mu dopovedať, že hodinový manžel mojich snov by mal dobre vyzerať a vedieť obstojne konverzovať, ale toľko šťastia asi mať nebudem. Tu predsa ponúkajú normálnu pomoc v domácnosti, nie spoločenský sprievod.

Preto som si iba povzdychla a povedala do telefónu :

– Aby nemal viac ako tridsaťpäť, štyridsať rokov. To je všetko.

O hodinu neskôr som počula zvonček a netrpezlivo som sa rozbehla k dverám. Teoreticky mi bolo jasné, že hodinový manžel nebude zodpovedať ničomu, v čo som dúfala. Takže keď som otvorila dvere pripravená s pokorou prijať, čo mi osud a agentúra ponúkli, s úľavou som si vydýchla. Dokonca som povedala nahlas to, čo som si v tej chvíli pomyslela :

– Vďakabohu !

Muž, ktorý stál pred prahom mojich dverí, by pokojne mohol pracovať pre eskortnú agentúru. Tmavovlasý, dobrá postava, príjemná mužná tvár. Zarazili ma však jeho oči, inteligentné a prenikavé, ktoré mňa, aj napriek zdvorilému úsmevu, dokázali vyviesť z miery.

Keby som sa mala opísať ja, napríklad do nejakej zoznamky, uviedla by som, že mám plavé vlasy, veľké šedomodré oči, malý nos, celkom pekné pery a nevysokú, ale pekne súmernú, ženskú postavu.

Vo svojich dvadsiatich deviatich som si už zvykla, že na mužov pôsobím veľmi pozitívne. No na môjho hodinového manžela som evidentne vôbec nezapôsobila. Netváril sa milo ani úslužne. Keď sa na mňa pozeral, mala som chuť sklopiť zrak.

Potom som si v duchu spravodlivo pripomenula, že som si ho objednala a platím. Takže ďalších niekoľko hodín chlapec bude robiť svoju prácu. A bude na mňa milý.

– Zdravím, – prehovoril, hneď ako si vypočul to moje „vďakabohu“. – Hľadám…

– Jasné, – prerušila som ho. – Hľadáte mňa a už meškáme. O chvíľu zavrú obchody a nebudem môcť vás…

Už-už som sa chystala posťažovať, že ho nestihnem slušne obliecť, ale včas som sa spamätala a povedala som :

– Radšej už poďme. Iba si zoberiem kabelku.

Kabelku som mala položenú na malom stolíku hneď pri šatníkovej skrini. Schmatla som ju, vyšla von za dvere a zabuchla ich za sebou. Pozrela som sa na svojho hodinového manžela a zistila, že výraz jeho tváre už nie je prísny. Skôr začudovaný. Akoby niečo nechápal.

Cha ! Tak predsa len som mala navrch. Samozrejme, že nechápe, o čo mi ide, ale kým by sme sa dostali do centra mesta, mienila som ho zasvätiť do svojich plánov a jeho dnešných „manželských“ povinností. Pre začiatok som sa radšej usmiala a povedala :

– Čas beží. Fakt už musíme ísť.

– No, keď myslíte, – odvetil a pohol sa smerom k východu.

Dom, v ktorom bývam, má iba dve poschodia a dva vchody. Celkovo v ňom bolo osem nových luxusných bytov s garážami v suteréne.

– Musíme ísť výťahom, – povedala som. – Auto mám dole.

Pokrčil plecami a keď privolaný výťah prišiel, poslušne so mnou nastúpil do kabíny. Nevedno prečo sa uškrnul a spýtal sa :

– Vy sa vôbec nebojíte ?

– Koho ? – nechápala som. – Vás ? Prečo by som sa musela báť ? Veď v agentúre vedia, že ste tu.

Mierne nadvihol obočie, ale neodpovedal. Za iných okolností by som možno znervóznela ešte viac, ale teraz som na také pocity absolútne nemala čas. Viac by som sa mohla desiť toho, že niekto mi na podvod s manželom príde.

– Inak, mohli by sme sa zoznámiť, – usmiala som sa.

Chcela som pôsobiť priateľsky.

– Ja sa volám Saša.

Podala som mu ruku.

– Michal, – odvetil môj budúci manžel.

Úsmev si zrejme odložil na lepšie časy. Premýšľala som, či ma spoznal, alebo nie.

– Všetko vám vysvetlím cestou. Po nákupoch možno budeme mať hodinu na to, aby sme sa jeden o druhom dozvedeli viac. Chápete… To aby sme naozaj vyzerali, že k sebe patríme.

Neodpovedal a bez slov vystúpil za mnou von, keď sa výťah zastavil v suteréne domu. Keď som stlačila diaľkové ovládanie, žmurklo na mňa moje malé a sexi bordové autíčko, ktorému som hovorila Ervin.

– Šoférujem, – oznámil stručne Michal.

– To nie, – odvetila som. – Ervina šoférujem iba ja.

– Koho ?

– Moje auto. Volá sa tak.

– Hm. Ja však mám zásadu, že nikdy nesadám do auta, ktoré nemôžem šoférovať.

– To fakt ?

Prekvapil ma.

– Čo taxík ? To vždy vyhodíte šoféra a riadite sám ?

Predstavila som si takú situáciu, ale zas ma prekvapil :

– Nejazdím taxíkom, – povedal.

Postavil sa pred auto a veľavravne načiahol ruku smerom ku mne. Netúžila som hneď zo začiatku skomplikovať náš budúci niekoľkohodinový vzťah, preto som mu s ťažkým srdcom podala kľúče od Ervina.

Michal si už zrejme nejaký čas bol istý, že v živote ho nič prekvapiť nemôže. V tej chvíli si asi pripadal ako v nejakej divnej komédií a čakal, kedy sa ukážu šialenci s kamerou, ktorá toto všetko natáča.

Nevedel, čo si má o mne myslieť a zvažoval možnosť, že prácu odmietne. Bol však zvedavý, čo vlastne chcem a iba pre istotu, že by si z neho naozaj niekto chcel urobiť dobrý deň, rozhodol sa nedať najavo nič zo svojich pocitov.

– Kam to bude ? – spýtal sa úplne pokojne, keď sme obaja nasadli do auta.

Všimol si náramok z kryštálikov dole na riadiacej páke. Sledovala som jeho pohľad a iba som pokrčila plecami :

– Ervin má rad Swarovského šperky.

– Jasné, to dáva zmysel, – odvetil a naštartoval. – Tak kam ? – zopakoval svoju otázku.

– Do centra. Počkajte, premýšľam… Viete čo ? – obzrela som si ho pozornejšie. – Čo hovoríte na Armaniho ? Myslím si, že ten štýl vám sadne.

– Čože ?

Teraz už vôbec nerozumel mojim myšlienkovým pochodom. Možno si z neho nakoniec nestrieľam… Možno som iba bláznivá. Iba bláznivá ?

– Netušíte, kde je v centre Armani, však ? – premietala som pokojne. – Nevadí, budem vás navigovať.

Cítila som sa divne v roli spolujazdca. Chýbal mi Ervinov volant v rukách, ale snažila som sa vyzerať priateľsky, aby som Michala zbytočne nevystresovala. Úbožiak, ešte ani len netušil, čo ho čaká, keď sa stretne s mojimi spolužiačkami zo strednej.

Áno, čakala ma stretávka zo školy po desiatich rokoch. Desila som sa stretnutia so spolužiakmi a hlavne so spolužiačkami, s ktorými som už dávno prestala udržiavať kontakt. Neznášam spomienky na gymnázium a pozvánka, ktorú som pred mesiacom našla vo svojej poštovej schránke, mi pripomenula obdobie života, na ktoré som sa doteraz snažila zabudnúť. Starý život, plný trapasov a krívd…

Vtedy som mala nadváhu. Nič extrémne a možno by si to ani nik nevšímal, ale v prvej triede som sa neobozretne zaľúbila do chlapca z tretej. Ten však chodil s mojou spolužiačkou Monikou, najkrajšou a najprotivnejšou kočkou z triedy.

A začalo sa peklo… Výsmech a ponižovanie boli na dennom poriadku a z mojej miernej, fakt nepatrnej nadváhy, si odrazu robila srandu celá škola.

Nie, nebojovala som. Klasicky pubertiacky som unikala do vlastného sveta a snažila sa nevšímať si hlúpe reči. S tým sa však žilo ťažko. No práve vtedy som sa zapísala na kurzy hry na gitaru, čo mi neskôr totálne zmenilo život.

Písala som básne a keď som sa naučila hrať, darilo sa mi skladať piesne. Spievala som si iba pre seba a nik ani len netušil, že mám nejaký hlas a čo všetko s ním viem robiť. Možno som tak nejako vedela, že o niekoľko rokov neskôr budem pre svoje nelegálne aktivity potrebovať dobré krytie, ktorým sa nakoniec stane profesionálny spev.

Ponorená do hudby som komunikovala v podstate iba sama so sebou a môj osamelý vnútorný svet sa rozrástol do obrovských rozmerov. Keď sa mi občas zdalo, že už nie som schopná ho v sebe udržať, premieňal sa na piesne.

V štvrtom ročníku som sa rozhodla ísť na konzervatórium, odbor spev a herectvo. Štúdium obľúbeného predmetu mi pomohlo vyslobodiť sa zo zajatia starých krívd a získať vytúžené sebavedomie.

Neviem, akým zázrakom sa zo mňa časom stala známa speváčka a interpretka vlastných piesní. Teraz už štíhla, a možno aj preto viac sebavedomá, som vypredávala najprv populárne kluby, neskôr veľké pódiá. Dokonca som napísala niekoľko textov pre iných spevákov a hudobné skupiny. Krytie, nepriestrelná fasáda, maskujúca nebezpečný adrenalínový život môjho druhého „ja“ doteraz fungovalo dokonale.

Bola som šťastná a mohla by som prisahať, že na peklo na strednej som zabudla. Až kým neprišlo to prekliate pozvanie.

– Kašlem na nich, – bola moja prvá reakcia hneď pri poštovej schránke.

Kým som vyšla pešo hore na poschodie, v hlave sa mi odvíjal film, ako vchádzam do sály reštaurácie, kde sme mali osláviť stretnutie. Všetci vedia, aká som teraz slávna, žiadaná a, samozrejme, chudšia o pätnásť kíl. Vrhnú sa ku mne po autogramy. Moniku a tie štetky, ktoré ma pomáhali šikanovať, isto trafí šľak.

Teraz som sedela v aute s cudzím mužom, ktorého som si prenajala kvôli zúfalej túžbe pomstiť sa spolužiačkam zo strednej. Aké primitívne… Kým som nedostala pozvánku na stretnutie, netušila som, že takú túžbu v sebe mám. Tá sa však zhmotnila a nútila ma myslieť na to, ako im všetkým ukážem. Vedela som, že to nie je v poriadku, ale nemohla som si pomôcť.

Medzitým ma Michal priviezol do centra. Prinútila som sa myslieť na veci, ktoré ešte bude treba stihnúť.

– Tu niekde zaparkujte, – povedala som.

Z diaľky som uvidela výklad obchodu, v ktorom sa zrodí môj budúci manžel.

2. kapitola

Michal zaparkoval, vypol motor, vystúpil z auta a počkal, kým vystúpim aj ja. Potom zamkol auto a podal mi kľúče od miláčika Ervina.

– Poďme, – zavelila som a vykročila smerom k uličke, v ktorej, ako som vedela, sa nachádzali samé nóbl obchody.

Zastavili sme sa pred jedným takým. Pozrela som sa na Michala a povedala :

– Nebojte sa, nebude to bolieť.

– Tým si nie som istý, – odvetil pochmúrne a obzrel si výklad.

– Máte ženu ? – spýtala som sa teraz už s úsmevom.

– Nie.

– Tak priateľku ?

– Nie.

– Hm, potom chápem.

– Čo chápete ?

– Bojíte sa nakupovania.

– Tak o to tu pôjde ? O nakupovanie ? – čudoval sa.

– Veď som tomu pánovi z agentúry hovorila, že vás nemám v úmysle zneužiť na sex ani na nič podobné. Nepovedal vám ?

– Na sex ?

Koniec ukážky

Table of Contents

1. kapitola

2. kapitola