Mária Blšáková

KARANTÉNA

KARANTÉNA

Mária Blšáková

NAŠE VOJSKO

PRAHA 2021

NAŠE VOJSKO

PRAHA2021

Vstupujeme do neznámej budúcnosti, ale stále sme ešte tu, a kým sme posadnutí životom,

zostáva nádej.

— John Lennon, britský hudobník (1940–1980)

Copyright © 2021 by Mária Blšáková

Cover and layout © 2021 by Michal Dočkal

Slovak edition © 2021 by NAŠE VOJSKO

All rights reserved

ISBN 978-80-206-1928-0

Nadýchnem sa v snahe ucítiť vôňu kávy, no do nosa mi udrie štipľavý puch prepotených perín. Opakovane kľajem, no v zapätí sa upokojím. Nenechám sa vydierať a tlačiť do kúta. Nepodarilo sa to iným machrom a nepochodí ani Ela. Ani za cenu komfortu, ktorý mi prinášala jej spoločnosť.

Vstávam. S rebéliou, ktorá nepadne na úrodnú pôdu, nechávam na záchode dvihnutú dosku. Je to môj dom, moje zloženky, ktoré mi mesiac čo mesiac ohlodávajú účet. Môžem si robiť, čo len chcem a nemusím brať na nikoho ohľad. V podstate je fajn i táto samota. Budem mať čas na dotiahnutie korektúr. A odkliatie bloku, ktorý ma pri písaní novej detektívky postihol na trinástej kapitole. Aké príznačné. A to som mal na začiatku pocit, že sa píše sama. Ešteže mám výsluhový dôchodok a príležitostné práce sú pre mňa koníčkom, nie nevyhnutnosťou. Momentálne si neviem predstaviť, že by som musel do práce a nejaký nezodpovedný hlupák na mňa preniesol nákazu, ktorá si za posledné týždne kolonizuje svet. Z police na chodbe beriem poloprázdnu škatuľku cigariet, ktorá je ešte spredvírusových zásob a vychádzam na terasu.

Ženy sú zvláštne tvory, zauvažujem, keď si zapálim. Výkonné, oddané, ale keď sa na chlapa prisajú, sú tiež ako vírus, ktorý vnikne do tela a nedá dýchať. Oháňajú sa vyznaniami, no zabíjajú všetko spontánne. Za svoje city chcú oddanosť, pritom sú okupantmi, ktorých najväčšou prioritou je podmaniť si ďalšie územie.

Pohľadom prebehnem spustnutú záhradu, ktorá priam žobre po udržiavajúcich rukách. Zo spomienok sa mi vynorí Lucia, ako kyprí pôdu a premýšľa, aké kvety kam zasadí. Ktovie, čím sa moja zákonne nezákonitá v týchto pohnutých časoch zaoberá. Možno obtiera prach z plastových fialiek zoradených na balkónovej parapete, páli sviečky pred obrázkom Agátiusa a vyvoláva synovi, nech si s priateľkou štyridsať sekúnd umývajú ruky.

Vchádzam do kuchyne a do hriankovača vkladám posledné dva kúsky toastového chleba. Zo stola beriem telefón a stláčam často volané číslo.

„Michal ?“

„Áno, pán Narga ?“

Mobil zvieram medzi uchom a ramenom, zalievam si kávu. Michal je chlapec od susedov. Po rozvode rodičov na seba prevzal úlohu hlavy rodiny. V duchu mu jeho lojálnosť voči rodine kvitujem, ale len ako pozorovateľ. Ešte mu potrvá, kým mu dôjde, že jediná osoba, ktorá si jeho oddanosť zaslúži, je on sám.

„Potrebujem nakúpiť. Vonku ťa budú čakať peniaze a zoznam. Zazvoň, keď bude nákup predo dvermi.“

Nepýtam sa, či má čas. Som si istý, že aj keby nemal, urobí si ho. Kde inde by zarobil päť éčok za odbehnutie do obchodu ?

„Spoľahnite sa, pán Narga.“

Zapínam rádio, z ozdobnej škatuľky, ktorú mi Eleonóra kúpila na Vianoce, vyberám papierik s vlčími makmi. Fakt jedinečný darček pre muža. Ironicky sa uškrniem, no aj tak mi napadne, že by bolo fajn, keby tu bola. V zapisovaní položiek ma zastavuje hlas moderátora, ktorý oznamuje, že k dnešnému ránu máme na Slovensku šesťdesiatjeden ľudí nakazených koronavírusom. Šľak aby to trafil. Ešteže mám toto útočisko, v ktorom sa môžem v prípade potreby zašiť i na pár mesiacov.

Tašku s peňaženkou vykladám pred dvere. Vidím Michala, ako vchádza do dvora a vybieha hore schodmi. Aj keď má rúško, viem si živo predstaviť, ako sa tvári. Zdraví ma dvihnutím ruky a berie tašku. Nemá rukavice. Dočerta. Zo skrinky nad digestorom beriem škatuľu nitrilových rukavíc a fľašu s dezinfekciou. Takmer panicky premýšľam, ako riziko nákazy eliminovať čo najviac. Keď v knihách odpratávam mŕtvoly a zahladzujem stopy, som oveľa kreatívnejší ako v bežnom živote. Budem musieť vydezinfikovať peňaženku a… Kurva, a čo prachy ? Ktovie, koľkými rukami prešli, kým skončia u mňa. Rozmýšľaj, Boris, rozmýšľaj ! Keby tu bola Ela, hneď by mala riešenie. Napriek tomu, že mám vyššie vzdelanie, vždy ma prekvapovala praktickosťou. Niečo, nad čím som špekuloval hodiny, dokázala rozlúsknuť jednou vetou. Chýba mi.

„Toto nikam nevedie. Vláčime sa spolu štyri roky, bez vyhliadky, že sa náš vzťah niekam posunie.“

„A kam by si ho chcela posunúť ? Je nám fajn. Vyhovujeme si po všetkých stránkach a nenudíme sa. Čo viac by si chcela ?“

V predstavách sa mi objavuje obraz rezignovanej ženy. Keď nesúhlasí, hnedé vlnité pramene jej poletujú okolo tváre.

„Nič si nepochopil, Boris. Pri písaní sa vžívaš do množstva postáv, no do môjho tela sa ponáraš oveľa ochotnejšie ako do mojej psychiky. Štyri roky nevzťahu je dostatočne dlho, aby si sa zamyslel nad mojím miestom v tvojom svete. My nemáme vzťah. My sa navštevujeme a potom mizneme v separé životoch.“

„Ela !“

„Prestaň ! Nechápeš ? Mám štyridsať a po fiasku menom manželstvo chcem istotu. Kašlem ti na tvoj barák. Pokojne ho predaj a poďme spolu do kutice o rozlohe tridsiatich metrov štvorcových, len buďme spolu a buďme si istotou.“

Vchádzam pod sprchu a telo nechávam napospas ľadovej vode. Nie som taký bezcitný magor, ako si Ela myslí, ale je veľa dôvodov, prečo sa nepúšťať do vzťahu požehnaného úradmi. Po mojom rozvode, vlastne poriadne dlho pred ním, mi došlo, že má život v páre zmysel len vtedy, keď chce človek potomstvo a ja už predsa syna mám. Naviac, nabehnúť na systém života, v ktorom som zodpovedný sám za seba, nebolo jednoduchým procesom, ale dal som to. Tiež chcem istotu, no na rozdiel od Eleonóry si ju viem poskytnúť sám. Nemienim sa v štyridsať deviatke vzdať svojho domu a rozhodne mi nikdy nenapadlo nasťahovať si ju sem nastálo, i keď miesta tu je i pre štyri Ely. Nechápem, ako si to predstavovala. To by sa sem nasťahovala i s dcérami ? Alebo čaká, že sa prisťahujem ja a predám dom, na ktorom som sa toľko nadrel ? Keby po čase zistila, že nie som pravý orechový a vykopla ma, kam by som šiel ? Pod most ? Naozaj nechápem, prečo chcú ženy chlapa na plný úväzok, veď to, čo nazvala nevzťahom sa volá sloboda, nezávislosť a svojprávnosť.

Vyzliekam periny, plním práčku a zo špajze beriem obed v konzerve. Keď zvoní Michal, cez okno mu naznačujem, že mu idem volať. Je mi jedno, že môžem vyzerať groteskne či zbabelo. Nemienim riskovať ani o milimeter viac, ako je nutné.

„Koľko ti zvýšilo ?“

Tvári sa prekvapene. „Niečo cez trinásť eur.“

„Tak ich nechaj u seba, nabudúce ti len doložím. A vďaka, kámo.“

Prikývne. Z tašky vyberá peňaženku a strká si ju do vrecka. Navliekam si rukavice a beriem nákup do kuchyne. Ryžu, cukor a cestoviny presýpam do plastových nádob. Toaletný papier odbaľujem a ukladám do skrinky v kúpeľni. V plastových dózach končia i ostatné potraviny. Odbalené cigarety strkám do keramických hrnčekov. Prázdnymi obalmi plním odpadkové vrecko a uväzujem ho na uzol, následne si kefkou drhnem ruky. Až potom cítim akú-takú úľavu. V podstate som rád, že sa Ela rozhodla žiť bezo mňa. Aspoň sme sa vyhli naťahovačkám, u koho strávime karanténu. Stavím sa, že celé dni varí na želanie a ustráchane dohovára svojim rozmaznaným dcéram, že sa pre dobro ľudstva musia obetovať a vydržať sedieť na riti pred telkou či za počítačom. Často sme sa kvôli jej benevolentnej výchove pochytili. Keď som čo i len náznakom dal najavo, že by jej plnoleté dcéry mali byť oporou, zakaždým vyrukovala s tvrdením, že jej deti nemám rád, pritom o vlastnom synovi vravím v superlatívoch.

Misku vkladám do umývačky a sadám si k počítaču. Posledné riadky čítam dookola. Občas niečo napíšem, zmažem, preformulujem. Po cigarete na balkóne znova mažem. O niekoľko hodín neskôr sa z telky dozvedám, že počet nakazených stúpol na sedemdesiatdva. Na čelo mi vystupuje pot. Nie, nie som hypochonder, obhajujem sa, keď si pod pazuchu strkám teplomer. Našťastie, mám teplotu ešte nižšiu ako zvyčajne. Nalievam si pohárik fernetu a s myšlienkou, že sa všetko začalo srať po Elinej vzbure, beriem do ruky telefón.

„Ahoj, René. Ste v poriadku ?“

Z druhej strany sa ozve synov veselý hlas. „Jasné, oci. Užívame si karantény. Ani by som sa nedivil, keby si sa stal o niekoľko mesiacov starým otcom.“

Počujem Danicin smiech, ktorý sa mieša so sladkou hudbou.

„Tak vás nejdem rušiť. Len mi ešte povedz… mama je v poriadku ?“

„A čože, čože ? Hádam sa o ňu len nebojíš ? ! Áno, je okej. Inak by nevolala desaťkrát za deň. Neuraz sa, oci, ale budem končiť. Mám tu niečo rozrobené.“

Normálne mu závidím. Sedím tu sám, spoločnosť mi robí iba ten poondiaty blok, ktorý sa mi nedarí zlomiť a fernet. Možno by som sa na to mal vykašľať a začať písať niečo iné. Trebárs erotiku, alebo…

Vstávam. Pohľadom prebehnem po polici, na ktorej je úhľadne uložená mnohoročná drina, na ktorú som patrične hrdý. Šestnásť kníh, z ktorých sa z desiatich robila dotlač, plus sedem českých prekladov. Pseudonym, ktorý pred rokmi zastieral moju identitu, je teraz zárukou kvality. Dôkazom je množstvo ocenení a pozitívnych reakcií. Vraj mám talent od Boha, pozorovaciu schopnosť a viem sa vcítiť do postáv. A napriek tomu Ela povedala, že i kombajn má viac empatie.

Sadám si pred telku a snažím sa nájsť niečo, čo by stálo za zapozeranie, no odvšadiaľ vyskakuje korona. Cítim sa ako v apokalyptickom filme. Ak som správne pochopil, rúško ochráni toho, s kým prídeme do kontaktu, nie nás. Odborník vysvetľuje, že celá táto nočná mora dosiahne vrchol o stodesať dní. V duchu rátam a znova zakľajem. Na prelome júna a júla. Takže žiadna dovolenka, žiadne fitko, žiadna večera v reštaurácii, žiadny sex. Je sedemnásty marec. Ak dobre rátam, bez sexu som celých osemdesiat dní. Niežeby som po rozchode s Elou nastolil celibát, len som nemal čas zaplátať dieru na trhu. Po novom roku som absolvoval pár besied a celkom som sa tešil na novonadobudnutú slobodu. Nie som typ, ktorý zlepuje nefunkčné a utápa sa v nostalgii. Ak jej náš status nevyhovoval, nedá sa svietiť. Aj keď mi chýba, niektoré veci sa pokazili nadobro. Z predstáv sa mi vynorí jej okrúhly zadok. Neznášala, keď som ju po ňom capol. Jej nevôľa však zakaždým neskutočne umocnila moju radosť.

Keď som Eleonóru spoznal, bol som dva roky rozvedený a bez stálej partnerky. Samozrejme nie bez sexu. Som predsa zdravý muž a nikdy som necítil potrebu trápiť svoje telo abstinenciou. Našťastie, žien, ktoré k sexu nepotrebujú sľuby, je stále dosť. Ela bola v tomto iná a priznávam, že zo začiatku som to bral ako výzvu. Faktom je, že keď sa na to pozriem spätne, ani jej odolávanie dlho nevydržalo. O bývalom takmer nerozprávala, ale usudzujem, že jej sebavedomie pri ňom dostalo poriadne na frak. Krehká dlhovlasá učiteľka obklopená drobizgom a policajt. Skrátka, kombinácia ako z romantického filmu. Bola úplne iná ako Lucia. Bol som si istý, že vo všetkých smeroch vedie na body, no keď sa tak zamyslím, s Luciou som prežil devätnásť rokov a s Elou iba štyri. Občas mi napadne, že som sa možno nemal rozviesť, ale hneď to zavrhnem. Spisovateľ k tvorbe potrebuje nové podnety a Lucia bola koncentrát nudy a tuctovosti. Tie isté otázky, ten istý výraz, ten istý účes. Po čase som bol alergický už i na jej hlas. Prínosom bola iba v kuchyni. O jej koložvárskej sa mi sníva doteraz. Keď som navrhol rozvod, myslel som, že robím láskavosť i jej, no urobila taký cirkus, akoby som jej zo srdca nastrúhal špáradlá. Dlho sme sa naťahovali o majetok. Brúsila si zuby na rozostavaný dom, no nakoniec uznala, že by bol pre ňu veľkým sústom, a tak si nechala byt v meste.

Pohár s rachotom dopadá na podlahu. Tuším som zadriemal. Vlečiem sa do spálne. Zajtra tomu prekliatemu bloku určite vykrútim krk.

***

Po nepokojnej noci a ranných správach mi svet pripadá ešte deprimujúcejší. Kávu si beriem k počítaču a púšťam sa do čítania štyridsiatich troch strán. Dúfam, že pripomenutím deja naskočím na tú správnu vlnu, no pri poslednom riadku som úplne rovnako prázdny ako na začiatku. Ak by tu bola Ela, objala by ma, ruky by mi vsunula pod tričko a nevinne by zatiahla, či nepotrebujem prestávku. To by sa potom písalo. Ženy sú fajn, len im chýba tlačidlo, ktorým by sa dali vypnúť nežiaduce funkcie.

Bolí ma chrbát. Určite z toho hlivenia. Vstávam. Tridsiatka mienených klikov sa scvrkáva na šestnásť ťažko vydretých. Kondička v háji, nálada tiež. Kreativitu mám tuším tiež v karanténe. Premýšľam, že by bolo lepšie, keby som sa pustil do knihy, ktorá by zmapovala súčasné dianie. Aj tak nie som schopný myslieť na nič iné.

Beriem vysávač a luxujem celé horné poschodie. Tiež činnosť na zvýšenie kondičky. Kým som v pracovnom zápale, umývam dlážku v kuchyni, kúpeľňu i schodisko, následne sa odmeňujem cigaretou.

Stojím na terase a pozorujem zdanlivo rovnaký svet, na aký som hľadel pred dvanástimi dňami. To sa už o korone vedelo a mnohým, vrátane mňa, redlo, no prvý potvrdený prípad definitívne zasadil ranu pocitu bezpečia. Rozmýšľam, či to bude ešte niekedy iné. Budem si vedieť vychutnať takýto slnečný deň bez myšlienky na riziko ? Pozorujem okolité domy. Oproti môjmu vyzerajú ako domce pre Bárbiny. Rukou prechádzam po vyrezávanom zábradlí terasy. Môj hrad sa v priebehu pár dní stal mojím väzením.

V predstavách premosťujem do vlhkej tmavej pivnice dvojpodlažného domu. V chlade a smrade hnijúcich zemiakov stojí kovová posteľ so špinavými matracmi. Leží na nej zúbožená ženská postava. Už neplače, nevolá o pomoc, len apaticky hľadí a v duchu si dookola kladie otázku, ako sa muž, ktorého milovala, mohol tak zmeniť. Ako to, že v ňom nezbadala driemajúcu beštiu ?

Drevené schody zavŕzgajú pod váhou zavalitého tela. Chlap uhladeného vzhľadu má v tvári šialenstvo a v rukách nôž. Konečne prišla chvíľa, na ktorú sa pripravoval mesiace a akt pomsty si nacvičil na iných.

Ohorok zahadzujem do záhrady. Psychopatický Grék Jordan, ktorý sa chystá zavraždiť svoju ženu, mi zrazu príde smiešny. Ak by postavy naozaj žili, vykúpili by potraviny a zavreli sa niekde na horskej chate, kde nikto nechodí, hádali by sa, kričali, milovali. Poslednému výdychu dávam definitívnu bodku. Keď toto všetko pominie, možno sa k nemu vrátim, ale keď príbehu neverím ja, neuverí mu ani čitateľ.

Večer sa dozvedám, že za posledný deň pribudlo dvadsaťpäť nakazených. Napriek zákazu, ktorý som si udelil, sa ponáram do článkov na internete. Pod vplyvom vygradovaného strachu volám rodičom do Košíc a ubezpečujem sa, že sú v poriadku. Mama si dokonca robí žarty, že keby nie korony, nepočujú si syna. Už viem, po kom má René zmysel pre humor. Mama rozpráva o Baške, ako sa o nich stará. Ako im nosí nákupy a večer čo večer im telefonuje. Som rád, že sestra žije neďaleko. A tých pár nákupov ? Veď to má po ceste z práce. Privieram oči a možno i celú minútu sa hanbím.

Tentoraz nespím vôbec, ráno sa cítim ako po opici. Musím si vymyslieť niečo, čo by mi prinieslo akú-takú radosť či spokojnosť. Pri raňajkách si robím zoznam obľúbených činností. Jedlo, sex, písanie… Znova mi napadne Luciina koložvárska a Elin sexi zadok. O sex sa s trochou fantázie postarám, ale z pečeňovky v črievku chuť rezňa nevytrieskam. S písaním som na tom ešte o čosi horšie. Detektívky, pri ktorých som sa občas inšpiroval prácou na kriminálke, mi zrazu prídu triviálne. Asi by to fakt chcelo zmeniť žáner, len ktorým smerom sa vybrať. Na fantasy nie som. Konšpiračné teórie zažívam v reáli a na vtipné počiny mi chýba veselosť a nadhľad. Žeby som spáchal slinták o láske ? Usmievam sa. Autoriek, ktoré sa zaoberajú tvorbou tohto druhu literatúry, je na Slovensku ako ovčích bobkov pri salaši. Ona sa zaľúbi. On ju podvedie. Ona trpí. On dostáva zaslúžený trest. Nalievam si. Napadne mi, že na zoznam obľúbených činností pripíšem i alkohol. Nie, nie som opilec, ale možno by nebolo od veci prechľastať sa do času, kým sa svet znova postaví z hlavy na nohy. Z haly sa ozýva mobil. Som vážne zvedavý, kto si na mňa spomenul.

„Pán Narga ?“ ozve sa ženský hlas.

„V celej svojej kráse. Ako poslúžim ?“

„No… kadečo mi napadlo, ale tentoraz poslúžim ja vám,“ dievčensky sa zachichoce. „Záloha za vašu poslednú knihu je odoslaná. Neskôr si, prosím, skontrolujte účet. Nezvykneme tieto veci oznamovať osobne, ale už by som sa ani nedivila, keby Covid-19 zmutoval na počítačový kmeň. Máte sa dobre ?“

Je milá, že sa pýta. Keby tu bola, možno by z úcty k silnému ohnivku v komerčnom ohni i podržala. Mohla by si to vyúčtovať ako náklady na rozvoj či reklamu.

„Celkom sa dá, len mi chýba inšpirácia. Nemôžete sa sem teleportovať ? Samozrejme s respirátorom.“

„Pán Narga, obávam sa, že vecami, ktoré vám chodia po rozume, sa tiež šíri nákaza.“

Je super rozprávať sa s niekým, kto ku mne vzhliada a dokonca so mnou flirtuje. Tu na ulici som len bývalý fízel, ktorý si v štyridsaťdeviatke váľa šunky a užíva si dôchodok. Sused raz utrúsil, že jeho známy, tiež policajt, šiel do penzie skôr ako jeho otec. Tváril sa pritom poriadne znechutene. Stavím sa, že ma z týchto závistlivých zadubencov nik nečíta, len niekde na nete občas pricapí pod dobrú recenziu pazúr nadol.

„Ako sa darí s novým rukopisom ?“ evidentne sa jej nechce hovor ukončiť. Posledný výdych smolím tak, akoby som mlel z posledného.

„Premýšľam, že by som okúsil iný žáner, ale čitatelia by určite boli sklamaní, keby pod menom Alex Gewiner nenašli poriadne zamotaný rébus.“

„Nič ľahšie, pán Narga. Píšete skvelo, a tak verím, že prerazíte s čímkoľvek. A očakávania od mena ? Vymyslite si nový pseudonym. Hoci ženský. Tu v redakcii som malé zvieratko, ale som si istá, že by vám vydavateľ zasponzoroval reklamu, keby vedel, že ste to vy. Všetko je lepšie ako rátať nakazených.“

Dve ryhy, ktoré mám medzi obočím od pätnástich, sa prehlbujú ešte viac. Dočerta, ako vie ? Niektoré ženské majú fakt asi tretie oko.

„A aký pseudonym by ste mi vybrali ?“

Konečne mám lepšiu náladu. Musím uznať, že rozhovor so slečnou bez mena ma prebral k životu.

„Niečo zapamätateľné. Trebárs Maya, Lou, či Zari. Ak si samozrejme nepotrpíte na bombastické nápisy na pol obálky. Ježiš, prepáčte, táram.“

Evidentne jej pár mojich kníh prešlo rukami.

„Neospravedlňujte sa. Je to celkom dobrý nápad. A o čom by som mal podľa vás písať ?“

„No predsa o nás, o ženách. Sme lepšia téma ako politika, či vraždy. Urobte si prieskum, vcíťte sa do nás a staňte sa na chvíľu jednou z nás. Bol by to…“ z druhej strany zaznie mužský barytón. „Prajem vám krásny deň, pán Narga, nech sa vám darí,“ vychrlí náhlivo a skladá.

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Karanténa