Orwell na steroidech

Kupka — Neff

Hnát — Thakur-Weigoldová

Romancov — Kofroň

Skořepa — Tenconiová

Novák — Lamser

Horská — Knap

Kysilka — Beneš

Uherík — Salzmanová

Čábelová — Kartous

Lalka — Špidla

Chlupatý — Kinský

Roman Chlupatý (ed.)

© Roman Chlupatý, 2020

© 65. pole, 2020

ISBN 978-80-88268-43-7 (tisk)

ISBN 978-80-88268-46-8 (EPUB)

ISBN 978-80-88268-47-5 (MOBI)

Zajímám se o svoji budoucnost,

protože v ní hodlám strávit zbytek života.

Charlie Chaplin

OBSAH

Prolog

Martin Kupka a Ondřej Neff:

2050: Utopie vs. dystopie

Megatrendy

Michael Romancov a Jan Kofroň:

Mocenská mapa světa

Miroslav Novák a Jan Lamser:

Peníze včera, dnes a zítra

Pavel Hnát a Sarbani Bublu Thakur-Weigoldová:

(De)globalizace 3.0

Konkurenceschopnost

Michal Skořepa a Raffaella Tenconiová:

Europe first (not)!

Helena Horská a Petr Knap:

Lesk a bída automobilu

Pavel Kysilka a Petr Beneš:

Firma mocná i nemocná

Odolnost

Štěpán Uherík a Marian Salzmanová:

Chaos jako nový normál

Ján Lalka a Aleš Špidla:

Velký a ještě větší bratr

Lenka Čábelová a Bob Kartous:

Vzdělávání pro 21. století

Epilog

Roman Chlupatý a František Kinský:

Trvale (ne)udržitelné hodnoty

Očekávejte neočekávatelné, radil jsem od počátku druhé dekády špičkám politiky, byznysu a financí, s nimiž jsem se potkával. Odpovědí mi byla převážně apatie zaštítěná tím, že business as usual funguje, a místy dokonce nevraživost. Jeden z dávných přátel, majitel úspěšné středně velké firmy, mě například emotivně poslal do… slonovinové věže s poukazem na to, že je to stále těsnější regulatorní kazajka, a nikoli všudypřítomný chaos, co ho trápí. Něco podobného se lidem soustředěným na detail těžko rozporovalo. Řešili stromy a přitom ignorovali les nejistoty na obzoru.

To, že se neznámo blíží, mi krátce po vypuknutí největší hospodářské krize od Velké deprese začala signalizovat jak některá data, tak i rozhovory s pány a kmány v rozličných koutech světa. S tím, jak roky ubíhaly, se postupně začala tato abstraktní hrozba – a s ní spojené příležitosti! – propisovat do reality kolem nás: Obchodní a podle části zasvěcených už „totální“ mocenské války ničí zavedené pořádky na globální scéně; v důsledku technologické (r)evoluce implodují osvědčené obchodní modely a mizí hranice sektorů; neschopnost politiků reagovat na tyto a související výzvy vyvolává nevraživost, která je z pohledu moderních demokracií bezprecedentní.

Nejde přitom o žádnou běžnou turbulenci, shrnují autoritativně analytici McKinsey Global Institute, ale o změnu desetkrát rychlejší a působící s třistakrát vyšší razancí, než vyvolala průmyslová revoluce. Její příčinou je hned několik megatrendů, které by našimi životy významně zacvičily samy o sobě. Ale vzhledem k tomu, že se dnes historické milníky urbanizace a demografie potkávají s mocenským rebalancem a příchodem nového technologického paradigmatu – a to vše je doplněno environmentální degradací –, musíme se dnes vypořádat jak s jednotlivými trendy, tak i jejich multiplikačním efektem. Jedinou konstantou tak bude změna. A hodně rychlá.

Pandemie covidu-19, která svět zasáhla v první polovině roku 2020, realitu nastartovaného historického zlomu se vším špatným a dobrým, co k tomu patří, odkryla naplno. Krizová solidarita mezi státy byla podstatně více než kdykoli od pádu Berlínské zdi diktována mocenskými zájmy a sférami vlivu, o to efektivnější ale byla na úrovni neformálních (virtuálních) skupin a lokálních komunit. Firmy kolabovaly kvůli závislosti na příliš dlouhých dodavatelských řetězcích, mnohé však dokázaly během pár dnů vstát z popela a přizpůsobit svou výrobu potřebě a možnostem. Nošení roušek se zpolitizovalo a zvýšilo už tak obrovskou polarizaci ve společnosti; podpora zdravotníků a dalších v první linii přesto byla takřka univerzální a stala se nepřímým příslibem toho, že by se opomíjené skupiny mohly dočkat systémového uznání.

Společně s výše popsanými bipolárními trendy se pandemie koronaviru stala také katalyzátorem poptávky po tom, „co bude“. Jako vždy, když lidstvo překvapí přílet „hejna černých labutí“. A jako vždy se také objevily detailní odpovědi vycházející z velkých dat i malých kávových sedlin. Historické zkušenosti umocněné aktuálními paralelami přitom před podobnou intelektuální ekvilibristikou hlasitě varují.

Během druhé světové války ekonom Kenneth Arrow nastoupil k leteckým meteorologům a zanedlouho zjistil, že se přesnost předpovědí v delším horizontu blíží náhodě. Informoval o tom generální štáb, z něhož mu přišla odpověď: Víme o tom. Předpovědi ale potřebujeme pro plánování… Je to paradox, že ani 80 let zkušeností nevyléčilo závislost na iluzorním světle v tunelu, což mi v červenci 2020 potvrdil analytik velké nadnárodní skupiny. Navzdory všem neznámým (čítajícím uzavírky celých zemí a neschopnost firem nastínit, co s nimi napříště bude) dostal za úkol namodelovat vývoj ekonomiky v dalším roce – s dodatkem, že vedení si je vědomo marnosti podobného cvičení, ale potřebuje model k tomu, aby nastavilo chod celé společnosti.

I s tímto vědomím vám předkládám knihu zacílenou na to, co nás čeká v dalších třech dekádách, a jak i proto bude svět vypadat v roce 2050. Namísto nedosažitelného autoritativního jízdního řádu do stanice budoucnost nabízí nástin možných scénářů a s nimi spojený výčet klíčových oblastí, inspirativních otázek a v neposlední řadě možná východiska, o nichž má smysl dnes přemýšlet. Společně s tím jde pak také o záznam doby a uvažování, což může být pro budoucí čtenáře zajímavé a poučné.

Spoluautory knihy jsou moji partneři z projektu Alter Eko, do něhož se od roku 2011 zapojují špičkoví domácí i zahraniční ekonomové, byznysmeni a akademici. Společně jsme šířili v úvodu zmíněnou tezi o blížící se metamorfóze světa a potřebě se na ni připravit. Jako oddychové mentální cvičení jsme si pak během léta 2019 naordinovali zamyšlení nad tím, jak život (ne)bude vypadat v půlce tohoto století, a to i v kontextu dystopických vizí autorů sci-fi, jakými byli George Orwell nebo Isaac Asimov. Takto vzniklé „podkladové debaty“ jsme se po příchodu covidu-19 rozhodli aktualizovat, adekvátně doplnit a nabídnout v ucelené podobě jako průvodce chaosem.

S cílem pokrýt vše podstatné a zároveň reflektovat stávající dění jsme navíc původní materiály doplnili o dvě debaty s předními zahraničními odborníky na vyhledávání a analýzu trendů a na středoevropské a východoevropské ekonomiky v globálním kontextu. Myšlenky Marian Salzmanové a Raffaely Tenconiové tak záměrně ilustrují sílu okamžiku, v němž kniha vznikala – v červenci 2020 počet nemocných covidem-19 narůstal, mnohé ulice amerických i evropských měst bouřily v důsledku hnutí Black Lives Matter a americko-čínské mocenské špičkování opět nabíralo na obrátkách –, ale stejně tak nejspíš časem připomenou, že obvykle přeceňujeme význam událostí, kterými žijeme.

Stručně, je na každém z nás, zda žijeme ve vesmíru přívětivém, nebo nepřátelském, jak řekl Albert Einstein. Debata o tom, jak si jako stát, firma i jednotlivec zajistit místo v tom prvním, nabírá na obrátkách. Těšíme se na ni. Těšte se na ni!

Za tým AlterEko.info

Roman Chlupatý, zakladatel

MARTIN KUPKA

Makroekonomický analytik s přesahem do oblastí hospodářské politiky. V současnosti je hlavním ekonomem ČSOB, má zkušeností i z práce v Akademii věd, ve vídeňské kanceláři NRI nebo na ministerstvu hospodářství. Po roce 1989 se spolupodílel na obnově výuky makroekonomie na Karlově univerzitě v Praze.

ONDŘEJ NEFF

Spisovatel science fiction a vyjevený glosátor politického dění. Sám sebe zaměstnává, živí a šatí a hodlá při tom zůstat. Píše o světě až po hranice Sluneční soustavy, ale nejraději je se psy v lese.

2050: Utopie vs. dystopie

Martin Kupka: První otázka či téma naší diskuze reflektuje jak můj osobní a profesní zájem, tak i to, že jde o pomyslný výkop knihy, v níž se pokoušíme dohlédnout svět v roce 2050 a cestu, která nás k němu dovede: Jde o přesnost a tím také smysluplnost předpovědí. Pokud jde o makroekonomické predikce, rozumný horizont, tedy období, kam můžeme s dostatečně vysokou pravděpodobností dohlédnout, odhaduji v závislosti na typu ukazatele na rozmezí jednoho týdne až roku. Většinou přitom platí, že s prodlužujícím se horizontem schopnost formulovat spolehlivé předpovědi rychle klesá, a jde-li o predikce s horizontem přesahujícím pět let, nemusí být výsledek složitých modelových propočtů o moc horší než věštba z křišťálové koule, kávové sedliny nebo ovčích jater. Jak hledí na výhledy s předlouhým horizontem třiceti let autor sci-fi? Mají ještě jiný přínos než uspokojovat lidskou zvědavost, která je, nejen v tomto ohledu, nekonečná?

Ondřej Neff: Kdyby to smysl nemělo, lidé by to nedělali. Je to svůdné. Já tyto pokusy o predikci – zejména tedy ze strany science fiction – přirovnávám k brokovnici: Vezmete brokovnici, vystřelíte, každý z těch dvou set broků se někam trefí a vy pak s trochou štěstí můžete ex post přesvědčivě tvrdit, že jste mířil přesně tam, do správného puntíku.

Když se podíváte na historii sci-fi, najdete řadu velmi přesných predikcí. Například můj oblíbený Jules Verne umístil start letu na měsíc na Mys Canaveral a předpověděl, že při návratu na Zemi astronauti přistanou do moře. Když se podíváte na původní ilustrační rytinu z 19. století, obrázek vypadá přesně jako fotka přistání Apolla. A to je ono, autor vystřelil, v něčem se trefil, a vedle toho je spousta naprostých nesmyslů.

To platí i o vizích mého oblíbeného Isaaca Asimova, který se věnoval mnoha atributům dnešního světa. Asimovovi se dařilo výrazně lépe predikovat technologické inovace, trendy ve výpočetní technice a budoucnost soužití lidí s roboty než kupříkladu kalendář dobývání vesmíru, kde byly jeho odhady mnohem optimističtější, než jaká se ukázala skutečnost. Já to chápu tak, že může být v některých oblastech předpovídání budoucnosti jednodušší, mimo jiné proto, že na sebe jednotlivé evoluční kroky logicky navazují a do vývoje zasahuje méně zvratů a vnějších šoků. Nejistota, kterou je těžké vyloučit i v případě relativně přímočarého vývoje, pak spočívá v tom, že si málokdy dokážeme představit všechny vedlejší efekty, které inovace přináší. V určitém okamžiku může rozvoj nějaké technologie začít ovlivňovat úplně jinou a na první pohled nesouvisející oblast. Takto otevřeného prostoru si přitom zpravidla jako první nepovšimnou staří harcovníci, ale až nastupující generace formované novými technologiemi.

Co se týče Asimova, on ve své často připomínané predikci v deníku Toronto Star poměrně přesně předpověděl vývoj výpočetní techniky a její aplikace. Současně byl jaksi v područí, nebo prostě pod vlivem tehdejší doby a jejího očekávání stran kosmické expanze, což je paradoxní, protože začal psát už ve čtyřicátých letech. Jedna z jeho klíčových prací je románový cyklus Nadace, který se odehrává v roce tři tisíce našeho letopočtu, tedy ne za třicet, ale za stovky let. Asimov v tomto díle v souvislosti s výpočty jako úžasnou vymoženost prezentuje skládací logaritmické pravítko a vůbec nepočítá s nějakými počítači, přestože v té době už existovaly a v podstatě se o nich i mluvilo.

V případě kosmického průmyslu nebo dobývání vesmíru byl technooptimismus patrný ještě v šedesátých a sedmdesátých letech. Že tomu Asimov podléhal ještě tak pozdě mi přijde komické, protože tehdy už bylo jasné, že je „odtroubeno“, což signalizovalo rozhodnutí Američanů nedokončit projekt Apollo. Oni si tehdy řekli: „Dobře, přivezli jsme kufr kamenů, a co přivezou další Apolla, další kufry kamenů?“ (Dneska se ty kameny přitom prodávají na prstýnky v aukcích, prostě to zatím nemá smysl.) Asimov přesto psal o tom, jak se na Měsíci budou stavět domy, budou tam celá sídliště. Já si něco podobného představuji také, zrovna o tom píšu, ale zatím je to jen takové snění.

V souvislosti s kosmickým výzkumem, jeho budoucností, mě napadá, že by podstatným faktorem urychlujícím pokrok v této oblasti v 21. století mohla být vzhledem k obrovské finanční náročnosti jeho stále zřejmější komerční a vojenská využitelnost. Berme i tento determinant nebo dimenzi budoucího vývoje v potaz, nahlédněme do pomyslné křišťálové koule a zkusme načrtnout, v čem se bude svět v roce 2050 lišit nejvíce, a v čem se naopak bude podobat?

Nejvíce se od světa dneška budou lišit lidé. V roce 2050 budou pomyslnými tahouny společnosti lidé, kteří se narodili mezi lety 2010 a 2020. Podobně jako dnes to budou ti pětačtyřicátníci, pětatřicátníci, tedy lidé, kteří už něco dokázali, něco vědí a v neposlední řadě vědí, co chtějí. A to se do celé společnosti propíše. Proto je třeba se podívat na to, v čem vyrůstají: Moje generace vyrůstala v poválečné bídě, přece jenom jsme nějak pocítili tíhu života a uvědomili si...

Konec ukázky