Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

Laura Lee Guhrke: Nesnáze s láskou

Vydání první

Copyright © 2018 by Laura Lee Borio

Published by arrangement with Avon, an imprint of HarperCollinsPublishers.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2420. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Trouble with True Love vydaného

nakladatelstvím Avon Books, an imprint of HarperCollinsPublishers,

New York v roce 2018

Český překlad © 2021 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2021 Martina Černá

Přebal a vazba © 2021 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1548-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1549-2 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Laura Lee Guhrke

Nesnáze s láskou

Milá lady Věrnolásková (2)

Sophii Jordanové, Gayle Callenové,

Margo Maguireové a Jennifer Ryanové.

Nejenže jste všechny skvělé spisovatelky,

ale taky vynikáte v brainstormingu!

Vřelé díky.

Kapitola 1

Clara Deverillová u sebe teprve ve svých dvaadvaceti letech objevila vadu, o níž do té doby nevěděla.

Nešlo o její plachost, neboť s touto stránkou své povahy už byla dost důvěrně obeznámená. S tou bojovala den co den.

Nešlo ani o její nezajímavý vzhled, neboť se už dávno smířila se skutečností, že hnědé vlasy, kulatý obličej a nos jako knoflík poprášený pihami nejsou zrovna atributy, nad nimiž by se průměrnému muži zrychlil pulz, obzvlášť v kombinaci s postavou, která připomínala spíš děvčátko než dospělou ženu.

A rozhodně nešlo o její tradiční názory a hodnoty, neboť starší a velice moderní sestra Irene ji často škádlila kvůli jejímu beznadějně staromódnímu pohledu na svět, ale většina lidí včetně samotné Clary považovala touhu najít dobrého muže, provdat se a stát se matkou za naprosto rozumný životní cíl.

Ne, přiznávala si Clara, upírajíc chmurný pohled na hromadu dopisů na svém psacím stole, jejím největším nedostatkem je odkládání úkolů, a navíc si tuto stránku své povahy začala uvědomovat teprve před pouhými deseti dny.

Opřela loket o stůl a bradu do dlaně, zahleděná na telegram, jenž ležel na vršku hromady obálek před ní. Nebylo třeba ho číst, neboť už to udělala tolikrát, až se jí slova vryla do paměti.

Dobre ze papa v poradku Mame se bajecne Chceme prodlouzit cestu Osm tydnu Videt recko a egypt lady vernolaskovou zvladnes vid milacku Zadne strachy Budes skvela Odpovez obratem benatky do 7 kvetna Irene

Clara byla ráda, že si sestra užívá svatební cestu, ale nedokázala v sobě probudit žádné nadšení nad Ireniným plánem prodloužit si líbánky, neboť tady doma nešlo všechno tak hladce, jak by se dalo soudit z jejích dopisů sestře.

Otec vždy choval náklonnost k brandy, náklonnost, která ještě vzrostla od té doby, co jeho starší dcera odjela do ciziny. Pokud šlo o Jonathana, jejich bratr slíbil, že se vrátí z Ameriky domů a ujme se řízení rodinného vydavatelského podniku, ale od slibovaného data příjezdu uplynuly už dva měsíce, a on se dosud neobjevil a na Clařiny dopisy s dotazy na toto téma přicházely místo odpovědí jen neurčité sliby. Na její kabelogram, odeslaný před několika dny a požadující konkrétní datum, dosud nereagoval.

Přesto neměla Clara v úmyslu působit Irene s ničím z toho starosti, když byla na svatební cestě, a ihned odtelegrafovala sestře pozitivní odpověď. Nic jiného se dělat nedalo. Irene se o ni vždycky starala a zaopatřovala ji, až do nynějška za to nikdy nic nežádala a Clara by si raději nechala uříznout ruku, než aby vznesla námitky proti sestřině cestě, která se podaří jednou za život.

Přesto při pohledu na Irenin kabelogram a hromadu korespondence pod ním začínala chápat, že sesterská loajalita má své nevýhody. Irene zkoncipovala právě jen tolik sloupků do rubriky lady Věrnoláskové, aby to vydrželo do jejího zamýšleného návratu ze svatební cesty. Když si teď výlet prodloužila, bude muset Clara poskytovat rady nešťastně zamilovaným Londýňanům, dokud nepřijede Jonathan nebo dokud se nevrátí sestra.

Žádné strachy, miláčku.

Claru ta slova ani v nejmenším nepovzbudila. Irene se to mluví, říkala si v duchu temně.

Sestra se nebála nikdy ničeho, a proč by měla? Irene byla krásná, schopná a vrchovatě naplněná sebejistotou. Před deseti lety po matčině smrti převzala péči o domácnost a rok ji zvládala téměř bez peněz. Vzkřísila upadající rodinné vydavatelství tím, že založila výnosné společenské noviny, a přitom vytvořila také lady Věrnoláskovou, nejpopulárnější poradenskou rubriku v Londýně. Tyto triumfy pak završila sňatkem s hezkým a velice žádaným vévodou z Torquilu a po návratu do Anglie měla v úmyslu využít jako vévodkyně svého vlivu, aby pomohla ženám získat volební právo. Clara nepochybovala, že i v tomhle její sestra uspěje. Irene se dařilo ve všem, na co sáhla.

Budeš skvělá.

Opravdu bude? Clara nemohla sdílet sestřinu víru ve své schopnosti. Žena, která je plachá a nehezká, která koktá, když je nervózní, a nikdy v životě neupoutala zrak žádného muže, stěží může skvěle radit lidem ohledně lásky a romancí.

V tom bylo samozřejmě jádro problému a celý důvod, proč strávila víc než týden s dopisy navršenými a nedotčenými v jednom rohu psacího stolu. Teď už jí ale docházel čas a nemohla si dovolit déle to odkládat.

Připomněla si všechno, co pro ni Irene kdy udělala, zhluboka se nadechla, odsunula stranou sestřin telegram a sáhla po prvním dopisu na vrchu hromady.

Zarazilo ji zaklepání na dveře a zaplavila ji iracionální vlna úlevy. Tento pocit však nevydržel dlouho a vyprchal, jen co se dveře otevřely a do její kanceláře vstoupil pan Beale.

Augustus Beale byl šéfredaktorem Weekly Gazette. Před sňatkem byla Irene šéfredaktorkou i vydavatelkou novin, ale než odjela na svatební cestu, najala pana Bealea, aby převzal šéfredaktorskou část jejích povinností. Ukázalo se, že šlo o překvapivou a pro Irene dost netypickou chybu v úsudku. Navzdory značným zkušenostem a pochvalným doporučením byl Augustus Beale, přinejmenším podle Clařina názoru, odporný chlap. V této chvíli, jak si všimla, byl také velice rozzlobený.

„Slečno Deverillová.“ Procedil její jméno skrz zuby, jako by ho to stálo velikou námahu. „Už něco víte o příjezdu svého bratra?“

Tuto otázku kladl každý den a ona mu na ni vždy dávala stejnou odpověď. Pokusila se ji pronést vesele. „Bohužel ne. Ale,“ dodala a zkřížila přitom pod stolem prsty, aby jí ta lež prošla, „určitě dorazí každým dnem. Můžu vám zatím nějak pomoct já?“

Zamračil se, husté černé obočí se mu nad kořenem nosu svraštilo ve tvaru dost připomínajícím přerostlý tisový živý plot. „To pochybuju.“

„Aha. No, tedy…“ Odmlčela se a vrhla pohled plný naděje ke dveřím. Pan Beale bohužel neodešel.

„Stále nemám sloupek lady Věrnoláskové.“

„On nedorazil?“ Nasadila výraz nevinného překvapení, neboť skutečná totožnost proslulé sloupkařky byla bedlivě střeženým tajemstvím, s nímž nesměl být obeznámen ani šéfredaktor Gazette. „I propána. Neumím si představit, co způsobilo takové zdržení. Lady Věrnolásková je obvykle velice spolehlivá.“

Přikročil ke Clařinu stolu a položil na dopisy na jeho desce kartáčový otisk pondělního vydání. Bylo otevřené na stránce s vytištěným titulkem Milá lady Věrnolásková.

„Vidíte to?“ píchl prstem do obřího bílého prostoru pod titulkem. „Je to prázdné,“ dodal, jako by to neviděla na vlastní oči. „Ta hromská ženská už má dva dny zpoždění. Vy a já máme zřejmě velice odlišnou představu o spolehlivosti, slečno Deverillová.“

Clara se zašklebila, svědomí ji hlodalo pocitem viny. Neměla sice pana Bealea ráda, ale měl veškeré právo být frustrovaný. „Okamžitě lady Věrnoláskovou navštívím a zjistím, co…“

„To udělejte,“ vyštěkl rozkaz, jako by byla placeným zaměstnancem redakce. „Řekněte jí, že má čas do čtyř hodin. Jestli tu do té doby ten její hloupý poradenský sloupek nebude, vyberu něco, co ho nahradí, a vaše lady Věrnolásková bude bez práce.“

Co kdyby se Irene vrátila a zjistila, že nejpopulárnější rubrika Gazette zmizela ze stránek listu? Zděšena takovou vyhlídkou se Clara vymrštila ze židle. „To určitě nebude nutné, pane Beale. Do tisku jdeme až zítra večer. Ještě je spousta času, abych ten sloupek osobně přinesla a vy abyste ho zredigoval. Rozsah se může mírně lišit od toho, co jste tu vyhradil, ale určitě můžete…“

„Můj pracovní týden končí v pátek v pět hodin, slečno Deverillová, a to je od nynějška za tři hodiny. Hodinu potom dá manželka na stůl večeři a já se od ní nenechám zdržovat kvůli hloupým ženským, které radši dělají kariéru, než aby doma vařily večeři svým těžce pracujícím manželům.“

Clara nikdy netoužila po kariéře, ani nebyla nikdy z těch, co demonstrují v ulicích za práva žen, jak bylo známo o její sestře, nicméně slova pana Bealea v ní probudila určité sympatie k sufražetkám. Kdykoli jindy by možná vznesla námitky proti jeho urážlivým představám o tom, jaké je místo ženy v životě, ale momentálně nebyla v situaci, kdy by mohla obhajovat nedochvilnost lady Věrnoláskové. „Zrediguju ten článěk sama a postarám se, aby se vešel do prostoru, který jste mu vyhradil, než pan Sanders začne sázet.“

„To tedy udělejte,“ odsekl a bez dalšího slova se otočil, vyšel ven a práskl za sebou dveřmi.

Ačkoliv byla ráda, že zmizel, Claře se rozhodně střetnutím s panem Bealem zhoršila nálada, a místo aby se pustila do svého úkolu, mračila se na dveře, přičemž ji zaplavovala náhlá vlna zášti, jež zahrnovala nejen jeho, ale také Jonathana, osud, a dokonce i milovanou sestru.

Takhle to nemělo dopadnout. Všichni se shodli, že po Irenině sňatku se vydavatelem stane Jonathan. Jonathan měl sedět za tímhle stolem, zvládat pana Bealea a dělat si starosti s lady Věrnoláskovou, zatímco Clara měla být u vévodovy rodiny, učit se překonávat svou plachost a také pohybovat se v dobré společnosti. Společenská sezona měla oficiálně začít příští týden. Když se Jonathan nedostavil a Irene odložila svůj návrat, jak má Clara zvládnout úspěšný společenský debut?

Stoupala v ní panika a mísila se se záští, ale obě emoce potlačila spolu s veškerými sklony k sebelítosti. Má před sebou práci. Clara sáhla po noži na otevírání dopisů, ale než se stihla vrátit ke svému úkolu, znovu ji vyrušilo zaklepání na dveře a do kanceláře vstoupila Annie, rodinná pokojská.

„Prosím za prominutí, slečno Claro, ale váš otec chce vědět, jestli si s ním dnes odpoledne dáte nahoře čaj.“

Protože bylo krátce po druhé hodině, otec už byl pravděpodobně na nejlepší cestě k opilosti a ona nijak netoužila se dívat, jak se opíjí ještě víc. „Ne, Annie, vyřiďte, že lituju a omlouvám se, ale mám moc práce, než abych si udělala pauzu na čaj. Přijdu se s ním však nahoru rozloučit, než se dnes večer vrátím do vévodova domu.“

„Ano, slečno.“ S těmi slovy Annie odešla, ovšem sotva se za ní zavřely dveře, už tu bylo další zaklepání.

„Ach, pro spásu nebes,“ zahučela Clara polohlasem, odhodila nůž na dopisy a promnula si rukou čelo. „Dále,“ zavolala.

Dveře se otevřely dokořán a do místnosti vstoupila sekretářka redakce Gazette, slečna Evelyn Huishová. „Roztřídila jsem odpolední poštu,“ hlásila sekretářka s kaštanovými hlasy cestou ke Clařinu stolu. „Sloupek lady Věrnoláskové ještě nepřišel.“

Clara nakrčila nos. „Ano, to mi pan Beale velice důrazně sdělil.“

Evie si všimla jejího jízlivého tónu, ale protože své sekretářské povinnosti dělila mezi Claru a pana Bealea, moudře se rozhodla zdržet se komentáře. Místo toho si posunula balíček korespondence, který nesla na jednom předloktí, a zvedla shora jeden neotevřený dopis. „Od lady Věrnoláskové nic,“ podávala Claře obálku, „nicméně je tu dopis od vašeho bratra.“

„Od Jonathana?“ vykřikla a vzedmula se v ní úleva, když vyskočila a brala dopis z Eviiny natažené ruky. „Konečně!“

Když ale pohlédla na zpáteční adresu načmáranou na zadní straně obálky, úleva pominula. Pořád byl v Idahu, odlehlé části americké divočiny, vzdálené skoro sedm a půl tisíce kilometrů. Jinými slovy o nic blíž k Londýnu, než když před měsícem naposled psal.

V obavách z nejhoršího a proklínajíc v duchu jeho jméno roztrhla Clara obálku a přelétla pohledem slova napsaná bratrovým nedbalým, téměř nečitelným písmem.

„Doufám, že to nejsou špatné zprávy?“

Eviin hlas přiměl Claru vzhlédnout. „Příšerné,“ opáčila zdrceně. „Ty nejhorší možné. Našel stříbro.“

„Stříbro?“ zasmála se Evie překvapeně. „On je horník?“

„Můj bratr,“ zabručela znechuceně, „se promění v cokoli, co mu umožní vyhnout se jeho povinnostem doma. Stříbro?“ Rozhořčeně zašustila dopisem. „Teď, po sedmi letech, co šmejdí po Americe a honí se za kdejakým šíleným nápadem, teď, když ho potřebuju, najde důl, ve kterém je stříbro? Ten darebák!“

Evie se rozesmála, což Claru značně dopálilo. „Ale jestli našel stříbro, znamená to, že je bohatý,“ podotkla.

„Krucinál, Evie, uniká vám to podstatné. Není doma a teď už vůbec nemá v úmyslu se vrátit. To je podstatné.“ Zasténala. „A Irene už je určitě v půli cesty do Řecka. Co mám dělat?“

Ovšem už když tuto otázku kladla, znala odpověď. Má na krku nejen lady Věrnoláskovou, ale také noviny, pana Bealea a všechny starosti, které to s sebou přináší, dokud se Irene nevrátí.

„Slečno Huishová?“ zazněl podrážděný hlas pana Bealea z přední kanceláře. „Až přestanete klábosit se slečnou Deverillovou, potřebuju vás tady.“

„Jděte,“ vybídla ji Clara, když Evie zaváhala. „Jen mi položte zbytek korespondence na roh stolu.“ Otočila se a sáhla po kožených deskách, ležících na polici za jejími zády. „Vyřídím ji zítra.“

„Vy přijdete do práce v sobotu?“

„Musím, bohužel. Když se ten můj ničemný bratr vyhýbá plnění svých slibů, nemám na vybranou. Teď však,“ pokračovala a připomínala si svou nejnaléhavější prioritu, zatímco cpala dopisy do desek, „musím jít vyřešit lady Věrnoláskovou. Jestli se nevrátím s jejím článkem v ruce, pana Bealea pravděpodobně raní mrtvice. Hmm…“ Zarazila se. „Když tak o tom uvažuju, nejsem si jistá, jestli by to bylo tak špatné.“

Evie se zasmála a položila Clařinu korespondenci na psací stůl. „Potřebujete ještě něco, slečno Deverillová?“

„Ne, Evie, jen jděte. Ale požádám vás, abyste nesdělovala panu Bealeovi tu zprávu o mém bratrovi. Pokud bude nutné ho informovat, sama rozhodnu, kdy a jak se to stane.“

„Ano, madam.“

Sekretářka odešla a Clara dokončila ukládání korespondence lady Věrnoláskové do svých desek. Pak přidala Irenin telegram, hromádku papírů na poznámky, plnicí pero a opustila kancelář. Při odchodu ignorovala šéfredaktorův zlobně zakaboněný pohled. Na chodníku zahnula doleva a vydala se po Belford Row, jako by přesně věděla, kam jde, ačkoliv ve skutečnosti neměla vůbec žádnou představu.

Musí to být někam, kde je klid, rozhodovala se při chůzi, někam, kde člověka nic nerozptyluje ani neruší, kde nejsou protivní šéfredaktoři a kde bude moct v klidu zkoncipovat poradenský sloupek.

Zastavila se na rohu, a když otočila hlavu napravo, aby zkontrolovala dopravní provoz, zpozorovala o půl bloku dál vývěsní tabuli Čajového impéria paní Mottové.

Podnik paní Mottové, usoudila, se pro její účely obdivuhodně hodí, neboť v tuto hodinu tam určitě bude prázdno a klid. Vydala se tím směrem, a když o pár minut později vstoupila do maličké čajovny, shledala, že odpovídá jejímu očekávání. Podnik byl prázdný až na dvojici pánů, kteří ani nevzhlédli od čaje, když vešla.

Číšnice ji zavedla ke stolu vedle obou mužů, ale protože ji od nich dělil hustý shluk palem v květináčích, nezdálo se, že by ji jejich přítomnost měla rozptylovat. Usedla, objednala si čajové menu a vytáhla z desek dopisy a psací potřeby. Obrnila se ke konečnému splnění úkolu, jejž celý týden odkládala, vybrala z hromádky před sebou jednu obálku a vytáhla dopis.

Milá lady Věrnolásková,

jsem dívka z urozené rodiny s významným společenským postavením a ráda bych se vdala. Ačkoliv mi však rodiče dávají značné věno a v minulé sezoně mě uvedli do společnosti, nepodařilo se mi najít manžela. Jsem zoufale plachá, víte, a to mi přineslo společenský nezdar.

Na každém plese či večírku jsem stála u stěny, trpěla, protože jsem zůstávala přehlížena, a přesto jsem se zároveň děsila, aby si mě nějaký mladík nevšiml. A kdykoli jsem byla představena nějakému příslušníkovi opačného pohlaví, obzvlášť takovému, který mi připadal přitažlivý, má plachost mě překonala. Koktala jsem. Červenala jsem se. Nenapadalo mě nic, co bych řekla, a nakonec jsem ze sebe dělala na každém kroku hlupáka. Netřeba dodávat, že to neudělalo příznivý dojem na žádného z mladých mužů, kteří mi byli představeni.

Blíží se začátek další londýnské společenské sezony a já se děsím, že opět selžu. Co jestli se s nikým neseznámím? Co jestli zemřu jako osamělá stará panna? Píšu Vám, lady Věrnolásková, v zoufalé naději, že mi doporučíte nějaké způsoby, jak se stát pro pány přitažlivější a překonat vůči nim svou plachost. Můžete mi pomoct? Podepsána Zničená Debutantka.

Clara soucítila s dívčiným trápením tak, jak se o tom pisatelce samotné určitě ani nesnilo. Jen s několika drobnými změnami mohl být ten dopis klidně napsán její rukou, a velmi ráda by téhle dívce pomohla, ale jakou pomoc jí může nabídnout? Kdyby znala nějakou metodu k překonání plachosti a přechodu od čekanky k zářivému společenskému úspěchu, použila by ji už dávno osobně, našla by si manžela a odjela na líbánky. Zdráhavě odložila dopis Zničené Debutantky a zvedla z hromádky další.

Milá lady Věrnolásková,

po dosažení pětadvaceti let věku jsem usoudil, že je na čase vybrat si manželku, a protože mám velmi konkrétní požadavky, hledání nevěsty bude vyžadovat Vaši spolupráci. Moje finanční situace je tíživá, takže musí vlastnit značné věno. Navíc musí být velmi hezká, neboť by bylo nemyslitelné, abych se oženil s nepěknou dívkou…

Clara přestala číst a opovržlivě si odfrkla. Protože i ji považovala většina mužů, s nimiž se setkala, za nepěknou, a protože neměla až donedávna vůbec žádné věno, nesoucítila ani v nejmenším s údělem tohoto povrchního mladíka. Přetrhla jeho dopis v půli, odložila ho stranou a přistoupila k dalšímu pokusu.

Milá lady Věrnolásková,

jsem v tak zoufalé tísni, až nevím, jestli mi vůbec můžete pomoct. Jsem zamilovaný do jedné mladé dámy, ale ta si mě nevšímá, neboť bohužel nepatřím k nejvýřečnějším ani nejhezčím mužům. Píšu Vám o radu, jak bych mohl získat její pozornost, iniciovat hovor a začít se jí dvořit. Byl bych Vám vděčný za jakýkoli návrh. Váš Nemluva ze South Kensingtonu.

Clara se zadívala na řádky psané inkoustem, řádky, jež opět potvrzovaly, proč bylo směšné dát jí na starost lady Věrnoláskovou. Jakou radu by mohla někomu z těchto lidí poskytnout?

Zvedla oči, zadívala se na prázdné stoly čajovny a vzpomínala na nespočet chvil, kdy sama stála po straně tanečního sálu spolu s ostatními čekankami, na večírky, kdy nepovšimnuta otálela v koutě místnosti. Co ona ví o tom, jak získat pozornost opačného pohlaví? Jak iniciovat rozhovor? Jak se někomu dvořit?

Odsunula stranou hromádku dopisů, předklonila se, opřela si lokty o stůl a položila čelo na hrany dlaní, zaplavena pocitem méněcennosti. Nedokáže to, aspoň ne sama.

„Dobrý bože,“ zašeptala v zoufalé touze po zásahu Prozřetelnosti, aspoň maličkém. „Mám toho nad hlavu a opravdu by se mi hodila trocha pomoci.“

„Vskutku?“ zazněl tichý mužský hlas, hlas hluboký, tlumený a zcela očividně pobavený. „Jak ti můžu pomoct?“

Kapitola 2

Clara se prudce napřímila na židli, ale když se hlas ozval znovu, došlo jí, že to nebyl Všemohoucí, kdo pronesl tak prorocká slova, nýbrž jeden ze dvou pánů, sedících u stolu za palmami v květináčích. Ačkoliv byl obrácený čelem k ní, nedíval se na ni a ona si uvědomila, že vůbec nemluví k ní, nýbrž ke svému společníkovi. Také šlo zcela zjevně o smrtelníka.

Sice o smrtelníka, říkala si, když naklonila hlavu, aby na něj mezi palmovými listy lépe viděla, ale rozhodně tak hezkého, že by to klidně mohl být bůh.

Vlasy, krátké, ale neposlušné, měl tmavé a nazlátlé, jako by zachycovaly a odrážely každičký záblesk světla, pronikajícího okny čajovny. Oči, jasně azurově modré jako řecké moře, se plně soustředily na jeho společníka, což Claře poskytovalo nepopiratelné potěšení prohlédnout si ho nepozorovaně. Obličej, dokonale souměrný, štíhlý a s jemně tesanými obrysy, působil nepoddajně jako mramorová socha, ale pak se usmál a při té čiré a oslnivé záři Claře zatrnulo u srdce.

„S radostí pomůžu,“ říkal, „ale doufám, že nepotřebuješ peníze. Momentálně jsem úplně na suchu.“

Jeho společník něco odpověděl, ovšem Clara to nepostřehla, neboť její pozornost plně zaujímal muž naproti. A kdo by jí to mohl mít za zlé? Nestává se každý den, aby z hory Olymp sestoupil zlatý, rozevlátý Adonis, aby poctil svou přítomností zapadlou malou čajovnu v Holbornu.

Jeho tělo – to, co z něj mohla nad stolem vidět – bylo oděno jemným bílým plátnem a tmavošedým žaketem řádného anglického gentlemana, a přesto jeho trup se širokými rameny, zužující se k pasu, jako by se daleko víc hodil na nějakou antickou olympiádu nebo do římské arény než do civilizovaného Londýna roku 1893.

Tento bůh, tohle lahodné sousto pro ženské oči, se zavrtěl na židli, pokrčil nádhernými rameny a ten pohyb přiměl Claru odtrhnout zrak. Nechtěla, aby ji přistihl, jak na něj civí. Ale když znovu promluvil, nemohla odolat, aby se nenaklonila blíž a zvědavě nepokračovala v naslouchání.

„Za co utrácí peníze každý muž, Lioneli?“ pronášel hlasem lehkovážným a bezstarostným. „Za víno, ženy a zpěv. A za karty, samozřejmě.“

„Ale zvlášť za ženy, co?“

Oba muži se zasmáli, ale Clara se nemohla ubránit pocitu zklamání. Adonis byl zřejmě dost zhýralý. Vůbec nešlo, obávala se, o ušlechtilého boha. A zhýralci, jak dobře věděla z příkladu svého otce, se nikdy doopravdy nenapraví.

Neměla však možnost dál spekulovat o Adonisově charakteru, neboť hlas muže zvaného Lionel ...

Konec ukázky

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

Kapitola 1

Kapitola 2