STEPHEN KING:

ŽHÁŘKA

Copyright © 1980, 1981 by Stephen King

Original English title: FIRESTARTER

All rights reserved

Published by agreement with the author

and the author’s agents, The Lotts Agency, Ltd.

Translation © Ivan Němeček, 2008

Cover art © Robin Brichta, 2016

Copyright © for Czech edition by Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2016

Všechna práva vyhrazena

ISBN 978-80-7306-835-6

Památce Shirley Jacksonové,

která nikdy nemusela zvýšit hlas.

Strašidelný dům na kopci

Loterie

Vždycky jsme bydleli na zámku

Sluneční hodiny

Spalovat bylo rozkoší

Ray Bradbury:

451° Fahrenheita

New York/Albany

1

„Tati, já jsem unavená,“ řeklo rozmrzele děvčátko v červených kalhotách a zelené halence. „Nemůžeme se na chvíli zastavit?“

„Ještě ne, miláčku.“

Byl to urostlý ramenatý muž v obnošeném manšestrovém saku a volných hnědých keprových kalhotách. S holčičkou se drželi za ruce a téměř běželi po Třetí Avenue v New York City. Muž se ohlédl a ten zelený vůz tam stále byl a popojížděl v pravém pruhu.

„Prosím tě, tati. Prosím.“

Podíval se na ni a všiml si, jak je bledá. Pod očima měla tmavé kruhy. Vzal ji na ruku, ale nevěděl, jak dlouho to vydrží. Byl také unavený a Charlie už nebyla nejlehčí.

Bylo půl šesté odpoledne a Třetí Avenue byla ucpaná. Přecházeli poslední Šedesáté ulice, tmavé a méně zalidněné… ale toho se právě bál.

Vrazili do dámy s vozíkem plným potravin. „Dávejte pozor,“ řekla a vzápětí ji pohltil dav.

Muže začínala bolet ruka, a tak si Charlie přehodil na druhou. Znovu se ohlédl a zelené auto tam bylo pořád, krokem je sledovalo asi o půl bloku za nimi.

Co mám dělat?

Na to si neuměl odpovědět. Byl unavený, měl strach a těžko se mu přemýšlelo. Nebyl na tom nejlíp a ti parchanti to zřejmě věděli. Toužil si sednout na špinavý obrubník a vyplakat se z pocitu marnosti a strachu. Jenže to není řešení. Je dospělý a musí přemýšlet za oba.

Co máme dělat?

Jsou bez peněz. To může být ten největší problém, kromě těch chlapů v zeleném autě. Bez peněz nemůžete v New Yorku nic. Lidé bez peněz v New Yorku zmizí; propadnou se do země a nikdo už je nespatří.

Znovu se ohlédl. Zelený vůz se trochu přiblížil. Záda a ruce se mu potily stále víc. Kdyby toho věděli tolik, kolik si myslel – kdyby věděli, jak malý nátlak by jim na něj stačil – asi by se ho pokusili sebrat hned teď. Ti lidé kolem by si toho ani nevšimli. V New Yorku se naučíte být slepí, pokud se to netýká zrovna vás. Prověřují si mě? přemýšlel Andy zoufale. Pokud ano, tak to vědí a všechno je marné. A pokud už mě mají prověřeného, vědí, jak se zachovám. Když měl Andy peníze, ty podivné události na chvíli ustaly. Ty, které je zajímaly.

Jdi dál.

Jasně, šéfe. Rozkaz, šéfe. Kam?

V poledne zapadl do banky, protože ho varoval jeho radar – měl zvláštní tušení, že se znovu přibližují. V bance byly peníze, s nimiž by s Charlie dokázali utéct, kdyby museli. Jenže Andrew McGee už v newyorské Spojené chemické bance neměl ani osobní, ani firemní účet, ani žádné úspory. Všechny se jaksi rozplynuly a Andrew v tom okamžiku věděl, že se ti lidé skutečně chystají udeřit. Je možné, že od té doby uplynulo jen pět a půl hodiny?

Třeba v něm ještě něco zůstalo. Jen maličko. Naposled to udělal před týdnem – tomu chlápkovi, co uvažoval o sebevraždě. Přišel na pravidelný čtvrteční kurz budování sebedůvěry a s naprostým klidem začal vyprávět o tom, jak spáchal sebevraždu Hemingway. Když vycházeli, Andy ho nenuceně objal kolem ramen a ponoukl ho. Teď hořce přemýšlel o tom, jestli to stálo za to, protože na to mohli s Charlie doplatit. Téměř doufal, že ozvěna –

Ale ne. Zhnuseně tu myšlenku zapudil. Něco takového by přece nepřál nikomu.

Modlil se, aby v sobě ještě našel zbyteček síly. Nic víc nechci, Bože, jen trošičku té síly. Abychom se s Charlie dostali z téhle bryndy.

Bože, vždyť za to zaplatím. Další měsíc budu nepoužitelný jako vyhořelé rádio. Možná šest neděl. A možná budu úplně mrtvý a ten vyčerpaný mozek mi vyteče z uší. Co bude potom s Charlie?

Blížili se ke křižovatce se Sedmdesátou ulicí a na semaforu jim naskočila červená. Příčně proudila auta a na rohu se hromadil dav chodců. A Andy náhle věděl, že právě na tuhle chvíli ti chlapi v zeleném autě čekali. Samozřejmě se budou snažit dostat je živé, pokud to půjde, ale kdyby byly nějaké potíže… no, zřejmě mají své pokyny i ohledně Charlie.

Třeba nás ani nechtějí nechat naživu. Nebo se jen rozhodli udržet status quo. Co uděláte s chybnou rovnicí? Smažete ji z tabule.

Nůž v zádech, pistole s tlumičem, možná i něco tajuplnějšího – kapička vzácného jedu na špičce jehly injekční stříkačky. Smrt v křečích na rohu Třetí a Sedmdesáté. Pane, ten člověk asi dostal infarkt.

Bude to muset zkusit. Nic jiného mu nezbývá. Došli na roh k čekajícím chodcům. Červená byla nekonečná. Ohlédl se. Zelený vůz zastavil. Oboje dveře na pravé straně se otevřely a na chodník vystoupili dva muži. Byli mladí a hladce oholení. A vypadali podstatně odpočatěji než Andy McGee.

Začal se prodírat davem chodců a pohledem úporně pátral po volném taxíku.

„Člověče –“

„Proboha, chlape!“

„Prosím vás, pane, vždyť mi zašlápnete psa –“

„Promiňte… promiňte…“ omlouval se Andy zoufale. Hledal taxík. Žádný tam nebyl. V jinou dobu by jich tu bylo plno. Cítil, jak se k nim blíží muži ze zeleného vozu, jak se chystají položit jemu i Charlie ruce na ramena a odvézt je bůhvíkam, do Dílny, na nějaké neznámé místo, nebo udělat něco ještě horšího –

Charlie mu položila hlavu na rameno a zívla.

Andy uviděl prázdný taxík.

„Taxi! Taxi!“ zavolal a divoce zamával volnou rukou.

Dva muži za ním nechali předstírání a rozběhli se.

Taxík zajel k chodníku.

„Stůjte,“ zařval jeden z mužů. „Policie! Policie!“

Vzadu v davu čekajících chodců vykřikla nějaká žena a lidé se začali rozestupovat.

Andy otevřel dveře taxíku, položil Charlie na sedadlo a naskočil za ní. „Na La Guardia, a šlápněte na to!“

„Stůjte! Policie!“

Taxikář se ohlédl za hlasem a Andy ho ponoukl – velice jemně. Bolest mu jako dýka projela středem čela a vzápětí odešla, ale neodezněla, asi jako když se probudíte s přeleželým krkem.

„Myslím, že jdou po tom černochovi v kostkované čepici,“ řekl Andy taxikáři.

„Jasně,“ přisvědčil řidič a poklidně se rozjel na východ k Sedmdesátým ulicím.

Andy se ohlédl. Oba muži stáli osaměle na chodníku. Ostatní chodci s nimi nechtěli nic mít. Jeden z mužů si odepnul z opasku vysílačku a začal do ní mluvit. A pak zmizeli. „Co udělal ten černoch?“ zeptal se taxikář. „Myslíte, že přepadl obchod s chlastem nebo tak?“

„Nevím,“ odpověděl Andy a snažil se vymyslet, jak dál, jak z toho taxikáře dostat co nejvíc s co nejmenším úsilím. Všimli si poznávací značky taxíku? Musí počítat s tím, že všimli. Ale nepůjdou za městskými ani státními policajty. Budou překvapení a budou chvíli tápat.

„Mezi černejma je to v tomhle městě samej feťák,“ poznamenal řidič, „to je jednou jasný.“

Charlie se chystala spát. Andy si svlékl manšestrové sako, složil je a podložil jí hlavu. Ucítil nepatrnou naději. Jestli to sehraje dobře, mohlo by to vyjít. Štěstěna mu seslala snadnou kořist. Taxikář byl typ, o němž si Andy myslel (bez jakýchkoli předsudků), že se dá lehce ponouknout: byl bílý (s Orientálci je to z nějakého důvodu těžší), poměrně mladý (se starými lidmi to skoro nejde) a průměrně inteligentní (chytří lidé se ponoukají snadno, hlupáci hůř a mentálně retardovaní vůbec nereagují).

„Rozmyslel jsem si to,“ řekl Andy. „Odvezte nás do Albany, prosím.“

„Kam?“ Řidič udiveně zíral do zpětného zrcátka. „Člověče, copak můžu jet až do Albany? Vy jste se zbláznil.“

Andy vytáhl peněženku, v níž měl jedinou dolarovou bankovku. Děkoval bohu, že tohle nebyl taxík s neprůstřelnou přepážkou, kde byl s řidičem možný kontakt jen úzkou škvírkou na peníze. V přímém kontaktu bylo snazší ho ponouknout. Nebyl schopen posoudit, jestli je to psychologická záležitost nebo ne, ale to v tu chvíli nebylo důležité.

„Když mě s dcerou odvezete do Albany, dám vám pětistovku,“ slíbil klidně. „Tak co?“

„Jéžišmarjá, pane –“

Andy mu vložil bankovku do ruky, a když se na ni taxikář podíval, ponoukl ho… a ponoukl ho silně. V prvních chvíli si zděšeně myslel, že to nevyjde, že už v něm vůbec nic nezůstalo, že se dostal na samé dno, když toho taxikáře přesvědčil, že vidí neexistujícího černocha v kostkované čepici.

A pak se dostavil ten pocit, jako vždy provázený bodavou bolestí. V témže okamžiku mu ztěžkl žaludek a střeva se mu bolestivě zauzlila. Nejistou rukou si sáhl na tvář a nevěděl, jestli bude zvracet… nebo umře. V tom okamžiku chtěl umřít, jako vždycky, když to přehnal – využij to, ale nezneužij – prolétlo mu hlavou heslo, které kdysi říkal nějaký diskžokej na rozloučenou – ať už to „to“ bylo cokoli. Kdyby mu v tu chvíli někdo vložil do ruky zbraň –

Podíval se jedním okem na Charlie. Charlie spala, Charlie věřila, že je z téhle bryndy dostane, jako je dostal ze všech ostatních, Charlie věřila, že až se vzbudí, on u ní bude. Ano, dostal je z každé bryndy, jenže ona to byla stále stejná brynda, stále stejná odporná brynda, a oni nedělali nic jiného, než utíkali. Zmocnilo se ho temné zoufalství.

Ten příšerný pocit odezněl, ale bolest hlavy zůstala. A byla stále horší a horší, až mu každý tep srdce vysílal žhavou bolest i do zátylku. Jasná světla mu vháněla do bezbranných očí slzy, které se mu propalovaly do hlavy. Nosní dutiny se mu ucpaly a musel dýchat ústy. Ve spáncích mu třeštilo. Slabé zvuky vnímal jako rámus, silnější jako rachot sbíječek, a ty hlasité byly nesnesitelné. Bolest hlavy se stále stupňovala, až měl pocit, že mu drtí hlavu v inkvizitorské podmořské čepici. Za nějakých šest, osm, možná deset hodin se to vždycky srovnalo, ale tentokrát si tím nebyl jistý. Ještě nikdy neponoukal tak silně, když byl na pokraji vyčerpání. Po dobu trvání bolesti bude téměř bezmocný. Bude se o něj muset postarat Charlie. Bůh ví, že to nebude poprvé… ale zatím měli štěstí. Kolikrát můžete mít takové štěstí?

„Pane, já nevím –“

Taxikář se zjevně bál opletaček se zákonem.

„Ta dohoda platí, jen pokud to neřeknete tady mé dcerce,“ řekl Andy. „Teď jsem ji měl čtrnáct dní u sebe, zítra ráno ji musím vrátit matce.“

„Střídavá péče, to znám,“ pokýval hlavou taxikář.

„Víte, měli jsme letět.“

„Do Albany? Na Ozark, ne?“

„Ano. Jenže já se k smrti bojím lítat. Vím, že je to směšné, ale je to tak. Obvykle ji zpátky vozím, ale tentokrát si moje bývalá postavila hlavu a… tak nevím.“ A Andy skutečně nevěděl. Tu historku si vycucal z prstu a teď nevěděl, jak dál. To byl následek naprostého vyčerpání.

„Tak já vás vyhodím v Albany na starým letišti, aby si maminka myslela, že jste přiletěli, ne?“

„Dobře.“ Hlava mu třeštila.

„Aby věděla, že nejste žádnej připosránek, ne?“

„Jistě.“ Připosránek? No dobře. Bolest byla téměř nesnesitelná.

„Pětikilo, abyste nemusel letět,“ přemítal taxikář.

„Mně to stojí za to,“ a Andy velice tiše dodal: „A vám by se to taky mělo vyplatit.“

„Hele,“ řekl řidič zasněně, „pětikilo já nikdy neodmítnu, to je jednou jasný.“

„Tak dobře.“ Andy se znovu opřel. Taxikář byl spokojený. O Andyho nedopečené historce nepřemýšlel. Nepřemýšlel o tom, proč je sedmiletá holčička čtrnáct dní u svého otce, když je polovina října a běží škola. Nepřemýšlel o tom, proč nemají skoro žádná zavazadla. Nepřemýšlel o ničem. Byl ponouknutý.

Jenže Andy za to tvrdě platil.

Sáhl Charlie na nohu. Usnula rychle. Byli na cestě celé odpoledne – od chvíle, kdy ji Andy vyzvedl ze školy s nějakou nejapnou omluvou… babička je velice nemocná… volala k nám domů… omlouvám se, že takhle uprostřed vyučování… A za tím obrovská úleva. Strašně se bál, že nahlédne do druhé třídy, kterou učila paní Mishkinová, a Charlieino místo bude prázdné, na lavici budou jen úhledně vyrovnané učebnice: Ne, pane McGee… odešla asi před dvěma hodinami s vašimi přáteli… měli od vás napsaný lístek… byli jste snad domluveni… Vrátily se mu vzpomínky na Vicky, na ten den, kdy se ho zmocnila hrůza z prázdného domu. Na to, jak se horečnatě honil za Charlie. Jednou už ji dostali.

Jenže Charlie tam byla. O kolik je předešel tentokrát? O půl hodiny? O čtvrt? O méně? Nerad na to myslel. Dali si pozdní oběd U Nathana a zbytek odpoledne jen tak cestovali – teď už si Andy mohl přiznat, že podlehl naprosté panice – jezdili metrem, autobusy, ale většinou chodili. A teď už z toho byla Charlie utahaná.

Věnoval jí dlouhý láskyplný pohled. Měla nádherné světlé vlasy k ramenům a ve spánku z ní vyzařovala poklidná krása. Tolik se podobala Vicky, že to až bolelo. Andy zavřel oči.

Na předním sedadle se taxikář udiveně díval na pětisetdolarovou bankovku, kterou mu ten člověk dal. Zastrčil si ji do zvláštní taštičky na opasku, kam si ukládal všechny tuzéry. Nepřipadalo mu nijak divné, že ten chlápek vzadu chodil po New Yorku s malou holkou a pětistovkou v kapse. Nepřemýšlel o tom, jak tuhle cestu vysvětlí dispečerovi. Myslel jen na to, jak překvapená bude jeho přítelkyně Glyn. Pořád mu říká, jaká je taxikařina bezútěšná a nudná. No, Glynis, počkej, až uvidíš tu bezútěšnou a nudnou pětistovku.

Andy seděl se zvrácenou hlavou a zavřenýma očima. Bolest přicházela, přicházela neúprosně jako černý kůň bez jezdce v čele pohřebního průvodu. Ve spáncích mu zazníval dupot jeho kopyt: dup… dup… dup.

Na útěku. On a Charlie. Bylo mu čtyřiatřicet a do loňského roku učil angličtinu na Harrisonské státní univerzitě v Ohiu. Harrison byl ospalé univerzitní městečko. Starý dobrý Harrison, skutečné srdce amerického vnitrozemí. Starý dobrý Andrew McGee, příjemný a bezúhonný muž. Jak zněla ta hádanka? Proč je farmář pilířem společnosti? Protože pořád trčí na poli.

Dup, dup, dup, černý kůň bez jezdce s krhavýma očima prochází chodbami jeho mysli, okovaná kopyta se zarývají do šedých hrudek mozkové tkáně a zanechávají po sobě otisky, které se plní záhadnými půlměsíci krve.

S tím taxikářem to byla hračka, jistě. Byl to dobrák.

Dřímal a ve snu viděl Charlie. Ta se proměnila ve Vicky.

Andy McGee a jeho žena, krásná Vicky. Vytrhali jí nehty, jeden po druhém. On si to aspoň myslel. Palec, ukazovák, prostředník, prsteník. Pak: Dost. Budu mluvit. Řeknu vám všechno, co chcete vědět. Jen už mě přestaňte trápit. Prosím vás. A tak jim to řekla. A potom… možná došlo k nehodě… a jeho žena zemřela. Některé věci nás oba přesahují a některé věci přesahují nás všechny.

Kupříkladu Dílna.

Dup, dup, dup. Černý kůň bez jezdce přichází, přichází a přichází: ejhle, černý kůň.

Andy spal.

A vzpomínal.

2

Ten pokus vedl doktor Wanless. Byl tlustý a připlešatělý a měl přinejmenším jeden podivný zvyk.

„Všem dvanácti mladým dámám a pánům tady dáme injekci,“ přednášel a do popelníku před sebou drobil cigaretu. Růžovými prstíky škubal tenký cigaretový papírek, z něhož se sypaly drobečky zlatohnědého tabáku. „V šesti bude jen voda. Do dalších šesti přidáme nepatrné množství chemické látky, které říkáme P-6. Její přesné složení je tajné, ale v podstatě se jedná o hypnotikum a mírný halucinogen. Při testu budeme postupovat tak, že ani vy, ani my nebudeme při podávání dávky vědět, kdo dostal neškodný roztok a kdo testovanou látku. Osmačtyřicet hodin po injekci vás všech dvanáct budeme pečlivě sledovat. Nějaké otázky?“

Padlo několik otázek, většinou na složení testované látky – slovo tajné působilo na studenty, jako když nasadíte psy na stopu uprchlého trestance. Wanless se odpovědi na tyto otázky poměrně obratně vyhýbal. Na to, co dvaadvacetiletého Andyho zajímalo nejvíc, se však nezeptal nikdo. Uvažoval, že v téměř prázdné posluchárně budovy, kde sídlila katedra psychologie a sociologie, zdvihne ruku a zeptá se: „Proč takhle ničíte tak dobré cigarety?“ Ale třeba je lepší se neptat. Třeba je lepší popustit uzdu představivosti, než tahle otravná záležitost skončí. Snažil se přestat kouřit. Orální typy cigarety kouří, anální drtí. (Při téhle úvaze se Andy usmál a maskoval to rukou.) Wanlessův bratr zemřel na rakovinu plic a doktor si symbolicky vybíjel vztek na tabákovém průmyslu. Nebo měl prostě jen takový výstřední tik, jakým se univerzitní profesoři spíše chlubí, než aby ho potlačovali. Andy měl ve druhém ročníku na Harrisonu profesora angličtiny (ten chlap už ohleduplně odešel do důchodu), který si celou přednášku o Williamu Deanu Howellsovi a vzestupu realismu neustále očichával kravatu.

„Pokud nemáte další otázky, poprosil bych vás o vyplnění těchto formulářů. Očekávám, že se uvidíme příští úterý přesně v devět hodin.“ Dva asistenti rozdali fotokopie s pětadvaceti absurdními otázkami, na které se mělo odpovědět ano nebo ne. Podrobil (a) jste se někdy psychiatrickému vyšetření? – č. 8. Myslíte si, že jste měl (a) skutečný paranormální zážitek? – č. 14. Zkusil (a) jste někdy halucinogenní drogu? – č. 18. Na tuhle Andy po krátkém zaváhání odpověděl „ne“ a pomyslel si Kdo ji v tomhle bouřlivém roce 1969 nezkusil?

Na tenhle pokus ho nasměroval Quincey Tremont, jeho spolubydlící na koleji. Quincey věděl, že Andyho finanční situace není zrovna růžová. Byl květen a Andy byl v posledním ročníku. Měl absolvovat jako čtyřicátý z pěti set šesti studentů svého ročníku, mezi angličtináři dokonce jako třetí. Jenže za to si brambory nekoupí, jak říkal Quinceymu, který měl psychologii jako hlavní obor. Na začátku podzimního semestru si Andy přivydělával jako pomvěd, což mu společně se stipendiem a studentskou půjčkou stačilo na stravu a náklady spojené se studiem na Harrisonu. Jenže to bylo na podzim a teď byla letní přestávka. Přivydělat si mohl jen zodpovědnou prestižní prací pumpaře na nočních směnách u Arca.

„Co bys řekl na rychlý dvě kila?“ zeptal se ho Quincey.

Andy si odhrnul z čela pramen černých vlasů a usmál se. „Na kterým pánským záchodě si mám otevřít živnost?“

„Ne, jde o psychologickej pokus. Ale bacha, vede ho Šílenej doktor.“

„Kdože?“

„Wanless, starej šaman z katedry psychologie.“

„Proč se mu říká Šílenej doktor?“

„Protože je to lotr a stoupenec Skinnera. Behaviorista. A behavioristy dneska nikdo v lásce moc nemá.“

„Aha,“ Andy vypadal zmateně.

„A taky nosí tlustý brejle bez obrouček, takže se podobá doktoru Kyklopovi, co zmenšoval ty vědce. Viděls ten film?“

Andy, který v noci pilně sledoval staré filmy, se ocitl na jistější půdě. Nebyl si však jistý, jestli se chce zúčastnit nějakého pokusu vedeného chlápkem, kterého považují za lotra a který má přezdívku Šílený doktor.

„Ale nebudou nás tam miniaturizovat, že ne?“ zeptal se.

Quincey se od srdce zasmál. „Ne, to je výhradně práce lidí, co dělaj zvláštní efekty v béčkovejch hororech,“ řekl. „Katedra psychologie testuje druhořadý halucinogeny. Spolupracuje při tom s americkou zpravodajskou službou.“

„Se CIA?“

„Ani se CIA, ani s DIA nebo s NSA. Tahle je mnohem nenápadnější. Slyšels někdy o organizaci, která se jmenuje Dílna?“

„Možná jsem něco četl v nedělní příloze nebo tak, už nevím.“

Quincey si zapálil dýmku. „Tyhle výzkumy zasahujou skoro do všeho,“ vysvětloval. „Do psychologie, chemie, fyziky, biologie – i chlapci ze sociologie si sem tam smočej zobák. Některý výzkumy subvencuje stát. Zabývaj se vším od páření mouchy tse-tse po případnou likvidaci vypáleného plutonia. Organizace typu Dílny utratí celoroční rozpočet, jen aby dostala stejnou sumu na další rok.“

„To mě strašně štve.“

„To štve každýho myslícího člověka,“ usmál se Quincey pokojně. „Ale ten vlak už je rozjetej. K čemu jsou naší zpravodajský službě druhořadý halucinogeny? Kdo ví? Já ne. Ty taky ne. Možná to nevědí ani oni sami. Ale jejich zprávy vypadaj dobře před užší komisí, která schvaluje novej rozpočet. Všude mají svý oblíbence. A na Harrisonu je to doktor Wanless z katedry psychologie.“

„Vedení univerzity to nevadí?“

„Nebuď naivní, chlapče.“ Už se mu podařilo rozdýmat dýmku ke své spokojenosti a do sešlého kolejního pokoje vyfukoval obrovské páchnoucí oblaky dýmu. Mluvil teď hlasitěji, zvučněji, buckleyovštěji. „Co je dobrý pro Wanlesse, je dobrý i pro harrisonskou katedru psychologie, která příští rok dostane samostatnou budovu – už žádný tísnění s těma týpkama z katedry sociologie. A co je dobrý pro katedru psychologie, to je dobrý i pro Harrisonskou státní univerzitu. A pro Ohio. A vůbec.“

„A není to nebezpečný?“

„Kdyby to bylo nebezpečný, nebudou to zkoušet na studentskejch dobrovolníkách,“ ujistil ho Quincey. „Kdyby měli sebemenší pochybnosti, vyzkoušejí to nejdřív na krysách a pak na trestancích. Můžeš si bejt jistej, že to, co do tebe napumpujou, už vyzkoušeli asi tak na třech stovkách lidí před tebou. A pečlivě sledovali jejich reakce.“

„Mně se nelíbí, že to dělá CIA.“

„Dílna.“

„Co je v tom za rozdíl?“ zeptal se Andy nevrle. Podíval se na Quinceyho plakát, na němž stál Richard Nixon před nějakým otlučeným autem. Usmíval se a z obou zaťatých pěstí mu vítězně trčely dva prsty ve tvaru véčka. Andy téměř nemohl uvěřit, že toho chlapa před necelým rokem zvolili prezidentem.

„Prostě jsem si myslel, že by se ti mohly hodit dvě stovky, nic víc.“

„Proč platěj tolik?“ zeptal se Andy podezíravě.

Konec ukázky

Table of Contents

New York/Albany

1

2

Longmont, Virginia: Dílna

Incident na Mandersově farmě

Washington, D. C.

Tashmore, stát Vermont

Kapitán a Rainbird

V pasti

Výpadek

Malé ohně, Velký bratr

Koncovka

Žhářka

Charlie sama