Děj a vystupující postavy jsou smyšlené.

Jakákoli podobnost s žijícími nebo reálnými osobami je čistě náhodná.

Anne Jacobs alias Marie Lamballe

CAFÉ ENGEL

Töchter der Hoffnung

Copyright © 2020 by Bastei Lübbe AG, Köln

Alle Rechte vorbehalten

Jacket  design ©buerosued.de

Jacket Illustration © by Ildiko Neeer/Trevillion Images; akg-images/Science Source

Translation © 2021 by Zlata Kufnerová

ISBN  978-80-249-4379-4

SVĚTLANA

Wiesbaden, v květnu 1959

Byl horký den, jeden z oněch časných letních dnů v květnu, který ve městě rozzáří domy i parky. Nyní, kolem deváté hodiny večer, se po Wilhelmstrasse stále ještě procházeli místní lidé i lázeňští hosté, prohlíželi si výlohy drahých obchodů, loudali se pod pučícími platany naproti k parku Warmer Damm nebo seděli u stolků před kavárnami, především před kavárnou Blum, která stojí proti Lázeňskému domu a již několik let je bohatě vybavená; nejenže tam stolky pod markýzami zabírají značnou část chodníku, ale v připojené restauraci lze také obědvat. A v horních poschodích budovy vznikl hotel.

Kavárna Blum připravila kavárnu U Anděla o přední postavení ve městě, o pozici, kterou si udržovala po celá desetiletí. Také dnes večer je v restauraci obsazeno mnoho venkovních stolků, lidé jedí, popíjejí víno nebo ochutnávají čerstvou májovou bowli. Číšníci v černém obleku s bílým ubrouskem přes ruku pobíhají mezi stolky, nově přicházející hosté si musí sednout dovnitř, protože dnes je mnoho stolků rezervovaných. Naproti v Lázeňském domě má totiž koncert primadona Maria Callasová, takže po koncertě se návštěvníci pohrnou do kaváren a restaurací. V kavárně U Anděla je klidněji. Venku sedí jen jeden mladý pár u vína, ti dva jsou zabraní do rozhovoru a jen občas usrknou ze sklenky. Světlana, která dnes vypomáhá, se již dvakrát zeptala, zda si ještě něco přejí, ale oni zřejmě žádné přání nemají.

Uvnitř jsou jen nejbližší přátelé. Heinz Koch a jeho žena Elsa sedí u stolku v rohu a pijí Andělské kapky, drsné víno ze zeťovy vinice. Přidružil se k nim pianista Hubsi Lindner, osamělý starý mládenec, který v kavárně stále ještě hraje třikrát týdně odpoledne, takže se stal takřka členem rodiny. Totéž platí pro Addiho Dobschera, který byl před válkou v divadle slavným basbarytonistou. Bydlí jako dříve v malém podkrovním bytě a snaží se být v domě podle možnosti užitečný. Tento statný bělovlasý muž sotva vypadá na svých pětasedmdesát let, jen ten, kdo ho zná již řadu let, si povšimne, že se pohybuje pomaleji a je poněkud ohnutý. Bydlí sám, protože jeho bývalá velká láska Julie Wemhönerová se přestěhovala do jiného bytu.

„Mám se těch dvou venku ještě jednou zeptat, jestli něco nepotřebují?“ ptá se rozpačitá Světlana Elsy.

Ta zavrtí hlavou.

„Ne, nech je… Jinak by si mohli myslet, že je chceme vyhnat. Pokud později přijdou další hosté, můžeš se jich ještě zeptat, až půjdeš kolem.“

Světlana přikývne a stáhne se do kuchyně, ale Heinz Koch na ni zavolá.

„Přines nám ještě jednu láhev Andělských kapek, Světlano. A posaď se k nám…“

Světlana zaváhá a nejistě se podívá na Elsu. Vztah k tchyni se sice během let upravil, především narození malé Siny, jíž je nyní sedm let, ovlivnilo Elsinu vlídnost, ale opravdová náklonnost to není. Elsa nedokáže stejně jako dříve pochopit, že si její syn August, který přece tolik trpěl v ruském válečném zajetí, vzal za ženu právě Rusku.

„Obsluha by neměla sedět tady u našeho stolu,“ okamžitě zareaguje Elsa. „To na hosty neudělá dobrý dojem.“

Heinz Elsu pohladí po ruce. „Ale co! Než přijdou návštěvníci koncertu z Lázeňského domu, to ještě potrvá dobrou hodinu. Má snad to děvče celou hodinu stát?“

A protože Světlanu pozvou taky Hubsi a Addi, Elsa to radši vzdá.

„Máte pravdu,“ povzdechne si. „Já jsem zkrátka ještě ze staré školy. To tenkrát, ještě když jsem byla mladá a obsluhovala tady – by něco takového moji rodiče nedovolili. To bývala přísnost…“

Addi se usměje a naleje si. „A taky by ti nedali napít vína.“

„Chraň pánbůh. V tom byli rodiče nekompromisní. Po dobu, kdy byla kavárna otevřená, nevypil táta ani kapku alkoholu.“

Světlana přinese z kuchyně láhev a karafu s vodou a usedne ke stolu. Láhev odzátkuje a nalije ostatním. Doma, v jejich malé, ale nádherné secesní vilce, kterou August před rokem koupil, je malá Sina dávno v posteli a August jí pravděpodobně předčítá z její oblíbené knížky. Je od jedné švédské spisovatelky a jmenuje se Pipi Dlouhá punčocha. Sině i Augustovi se moc líbí, zatímco Světlaně připadá poněkud neslušná. Dítě by se přece mělo vychovávat k tomu, aby poslouchalo rodiče, nosilo domů ze školy pěkné známky, bylo řádné, upřímné a pilné. Když se to doma naučí, stane se z něho slušný člověk. Tahle knížka však děti navádí k tomu, aby vyváděly nebezpečné hlouposti. Světlana nechápe, že právě August, který je v mnoha ohledech tak přísný, má tuhle knížku rád a Sině z ní tak často čte. A přitom Sina už umí číst sama. Ono je však příjemné schoulit se v posteli, ležet a poslouchat, jak mu někdo předčítá.

Zatímco se venku nad městem stmívá a v divadle i Lázeňském domě už rozsvítili, Světlana mlčky sedí s ostatními u stolu a naslouchá rozhovorům. V podstatě jde o stále stejná témata. Je to především nová doba, která se tchánovi a tchyni nijak zvlášť nelíbí a s níž mají problémy také oba milí starší pánové.

„Učitelka má červeně nalakované nehty,“ rozčílí se Elsa. „Jen si to představte. Co si o ní ty děti pomyslí?“

Světlana se z povinnosti zatváří pohoršeně, ale myslí si své. Sama si nehty lakuje ráda, v létě dokonce i u nohou. August ji k tomu povzbuzuje, líbí se mu to a někdy jí dokonce lahvičku laku na nehty přinese sám. Ve své advokátní kanceláři slušně vydělává a je pyšný na to, že dokáže rodině financovat bezstarostný život. Jen se Světlaniným synem Mišou, kterému je nyní šestnáct let, to nemají lehké.

„Říká se tomu petticoat,“ prohodí Elsa ironicky. Rozhovor už pokročil. „Ty mladé holky se snad zbláznily. Nosí několik hadrů jeden na druhém, aby jim široká sukně odstávala, a je jim vidět bůhvíkam. A jak vrtí zadkem! Pobuřující. Dřív by takovou zavřeli…“

Sklidí nesouhlas, především Addi je toho názoru, že mladé dívky vypadají čile, a Heinz s ním souhlasí. Teď se bude mluvit o účesu zvaném koňský ohon a o té ohavné hudbě rock’n’roll. V tom je Hubsi Lindner zcela na Elsině straně. Zpěváci jako ten Elvis Presley se nevyrovnají tenorům, jako je Richard Tauber a Enrico Caruso! Je nepochopitelné, že mladí lidé toho chlapíka tak obdivují, a dokonce napodobují jeho účes.

Elsa se přitom podívá na Světlanu, protože Miša taky nosí patku do čela a každý den si ji vždycky zpevní něčím voňavým. Je to hezký chlapec, podobný svému otci, který Světlaně kdysi v táboře popletl hlavu. Děvčata se za ním ohlížejí. Dokončil osmiletou základní školu a začal se učit u Dyckerhoffa, ale brzy odtamtud utekl. Ani u Henkella v Biebrichu se mu nelíbilo. Teď obstarává pochůzky pro Julii Wemhönerovou, ale do žádného učení už nechce.

≈

Venku je už tma, pouliční lampy vrhají na ulice a park jemnou, nažloutlou zář. Osvětlené divadlo neskutečně vykukuje za platany a nad tím na noční obloze září jasná hvězda. Mladý pár chce zaplatit. Světlana k nim přispěchá ven, dostane malé spropitné a poděkuje. Mezitím už lidé ve večerním vycházejí z Lázeňského domu přes ulici – koncert skončil.

„Četla jste, co v  Kurieru napsali o Callasové?“ zeptá se mladý muž. „Prý tygřice. Naprosto nevypočitatelná. Nikdy se předem neví, zda večer bude zpívat, nebo odřekne.“

Světlana se zdvořile usměje. Žena jako Maria Callasová si takové ztřeštěnosti může dovolit – je tak slavná, že se jí všechno odpustí. Světlana si myslí, že je tahle žena špatným příkladem. Právě velká umělkyně by se neměla chovat jako tygřice, ale vystupovat skromněji.

„Ty vstupenky pro nás byly rozhodně příliš drahé,“ prohodí mladý muž. „Proto tu radši pijeme to vaše vynikající víno! Vyřiďte panu Perrierovi, že jsme nadšení!“

„Mnohokrát děkuji. To ho potěší…“

Světlana ještě chvíli postojí venku v naději, že se ke stolkům nějací hosté posadí, ale všechny návštěvníky koncertu odchytí jako obvykle kavárna Blum, která je přímo proti Lázeňskému domu.

Uvnitř si toho fiaska už povšimli – nebylo ostatně nečekané. Při akcích konaných v Lázeňském domě drží kavárna U Anděla ty nejhorší karty. K nim proto častěji přicházejí návštěvníci divadla, které stojí hned naproti.

„Dříve takoví umělci jako Callasová přicházeli po koncertu k nám do kavárny U Anděla,“ podotkne Heinz Koch mrzutě. „Protože se tu cítili příjemně. Velikáni divadelního světa tu viseli na stěnách. Gründgens a Tilla Durieuxová…“

A protože je Hilda s Jeanem-Jacquesem a dvojčaty právě na návštěvě příbuzných ve Francii, bezstarostně pokračuje: „Ta rekonstrukce atmosféru kavárny zničila. Umělecká atmosféra je pryč. Tyhle velkéokenní tabule a světlé stěny – to všechno působí chladně a neútulně, proto sem už velcí pěvci a herci nechodí…“

Elsa sklíčeně přitaká a Hubsi dodá, že pěvci ze Státního divadla nepřicházejí ani o přestávce, když mají zkoušku.

„Všichni chodí k  Blumovi,“ povzdechne si Elsa. „Tam dostanou kompletní menu za dvě marky padesát, s polévkou a dezertem. Jenže Blum má taky restauraci, kuchaře a opravdovou kuchyni…“

Jak kdysi jásali, když se kavárna U Krále musela zavřít, protože vedlejší přízemní stavbu zbourali a proluku uzavřeli. Tenkrát Kochovi věřili, že se té obtížné konkurence konečně zbavili. Byl to však fatální omyl. Vedle kavárny U Krále mohli po celá ta léta výborně existovat, především díky mnoha akcím na jejich malém jevišti. Tam vystupovali vynikající lidé! Kabaretiéři a umělci slova jako Heinz Erhardt a Werner Finck k nim přicházeli, což zprostředkoval Wilhelm. Mladí hudebníci z frankfurtské vysoké školy a wiesbadenské konzervatoře. Taky ten nebo onen herec ze Státního divadla tu míval večer sólo vystoupení. Mezitím však kulturní život ve Wiesbadenu rozkvetl, zajímavé nabídky jsou na mnoha dalších místech, a tak své obecenstvo ztratili.

„Takové, jaké to bývalo, to už nikdy nebude,“ povzdechne si Elsa smutně. „Ty nejlepší časy kavárny U Anděla jsme my dva zažili spolu, Heinzi. A za to jsem Pánu vděčná.“

Položí si mu hlavu na rameno a on ji hladí po šedivých kadeřavých vlasech. Světlana je dojatá. Na podzim to bude čtyřicet let od jejich svatby – je to štěstí, když se dva lidé po tak dlouhé době mají stále ještě rádi. Hilda už má na oslavu toho výročí velké plány, o nichž se rodiče za žádnou cenu nesmějí dozvědět, protože to má být překvapení. Chystá plavbu parníkem po Rýnu do Eltville, se sektem a uměleckou produkcí na palubě…

„Možná přijde na sklenku vína Fritz Bogner s několika kolegy,“ utěšuje ji Addi, jemuž je Elsy líto. Světlana však zavrtí hlavou. Fritz Bogner se teď kolegů straní. Dokonce i po premiérách, kdy se všichni rozhodnou společně oslavovat, prý hned odejde domů. Údajně proto, aby Luisa s oběma děvčátky, osmiletou Marion a pětiletou Petrou, nebyla dlouho sama.

„Jestli chceš, Světlano, můžeš udělat vyúčtování a jet domů,“ navrhne Elsa. „Pokud opravdu ještě přijdou hosté, obsloužím je sama. A řekni Augustovi, zda by se mohl postarat o tu nepříjemnou záležitost s městským úřadem…“

Světlana přikývne a jde do kuchyně odložit bílou zástěrku a vzít si kabát. Má zlost na tchyni, která Augustovi opět ukládá práci. Což se Elsa Kochová nechlubila, že se o účetnictví, daně a vůbec o obchodní záležitosti týkající se kavárny postará sama? Protože Heinz Koch byl kompetentní spíš pro lidské a umělecké problémy. Teď se Elsa při každé maličkosti ptá na radu Augusta, a navíc chce, aby pro ni psal dopisy. Protože prý dopis, který má v záhlaví „August Koch, advokát“, je mnohem působivější.

Na vyúčtování stačí jen chvilka, a tak Světlana ještě rychle umyje sklenky po mladém páru, utře si ruce a vyjde ven. Je vlahá noc, na sametově tmavé obloze svítí hvězdy, automobilový provoz na široké Wilhelmstrasse ochabl. Divadlo je temné, jen ve druhém poschodí je namodralé nouzové osvětlení. Naproti v kavárně Blum plápolají pestrá světla, rozvěsili tam lampiony a na stolcích stojí malé lampičky. Protože už nejezdí auta, hovor a smích hostů doléhá až do kavárny U Anděla. Světlana vyloví z kabelky klíčky od auta, které parkuje docela blízko. Už dva roky pyšně vlastní Volkswagen Brouka, ten vůz jí August koupil, aby pozdě večer nemusela jezdit domů na Biebricher Landstrasse autobusem.

Právě když otevřela dveře u řidiče, projíždí kolem ní houkající vůz, a tak se vyděšeně přitiskne k blatníku. „Nejezdi domů! Přivezli jsme dárky!“ ozve se mužský hlas. To je přece Jean-Jacques!

Auto zastaví přímo před kavárnou U Anděla. Otevřou se dveře a z vnitřního těsného prostoru vystupují navrátilci z dovolené ve Francii. Hilda si upravuje bílou lněnou sukni, kterou má naprosto pomačkanou, Frank trochu kulhá a chce mít okamžitě svůj kufr, zatímco Andimu činí potíže vysoukat své dlouhé nohy ze zadního sedadla. Dvojčatům je už dvanáct let a vyvíjejí se rozdílně. Zatímco Frank je střední postavy a poněkud při těle, Andi poslední dobou rychle vyrostl. A už je o půl hlavy vyšší než jeho otec.

Světlana dveře svého vozu opět zavře a přispěchá, aby pomohla odnášet zavazadla do domu. Mezitím vyšli z kavárny taky rodiče. Addi popadne cestovní brašny, zatímco Hubsi odnese dovnitř velkou pokojovou květinu. Jak tohle monstrum vůbec nacpali do auta, je pro Světlanu záhadou. Jenže se tvrdí, že vnitřní prostor Brouka je gumový a lze jej roztáhnout podle potřeby.

Chmurná nálada v kavárně U Anděla rázem mizí. Všichni rodinku objímají a líbají, ven se vynesou lampy, sklenky a láhve vína. Jean-Jacques přinese košík, do něhož mu jeho matka sbalila pamlsky z domova, a nyní je třeba postavit vedle sebe dva stolky, aby si mohli přisednout všichni.

„Pas de vin pour les enfants,“ zavolá Jean-Jacques a potěší ho protest synů, který dokládá, že si během těch několika dní trochu osvěžili francouzštinu.

„ Nous ne sommes plus… my už nejsme děti!“ vykřikne pobouřeně Frank. „ Grand-mère nám pořád dávala víno!“

„Pro mě a za mě… mošt!“ rozhodne Elsa. „Tady jsem grand-mère já, aby bylo jasno!“

Začne být hlučno jako vždycky, když jsou Jean-Jacques a synové pohromadě. Připíjí se na šťastný návrat. Vyjeli dnes časně zrána a cestou si udělali jen dva „pikniky“. Jean-Jacques rozdá sušenou šunku, černé olivy, kozí sýr a francouzské bagety, Hilda vypráví o okouzlující Céline, které je již jedenáct let a má za ušima. Frank a Andi zaprotestují, ale zdá se, že to malá sestřenka s oběma chlapci taky umí.

„Já nechápu, že se Pierrot a Jean-Jacques dřív tak často hádali,“ prohlásí Hilda. „Ti dva spolu většinu času trávili na vinicích a večer vedli odborné rozhovory.“

„To je tvá zásluha, mon chou,“ namítne něžně Jean-Jacques. „Tys přece všechny zkrotila. A máma tě má ráda.“

Je veselo, sklenky cinkají. Addi si notuje starou píseň, Heinz a Hubsi přizvukují, Hilda zpívá o oktávu výš. Vzadu z kavárny Blum už první hosté odcházejí, zatímco tady v kavárně U Anděla právě začalo být opravdu příjemně. Rozbalují se dárky: půvabné sáčky se suchými květy levandule, které se mohou vkládat mezi prádlo, sladké pečivo od  grand-mère. Vinné sklenky a samozřejmě červené víno ze švagrova statku. Sušená šunka, kterou chce Jean-Jacques nabízet svým hostům v Eltville.

„Obstarala mi ji Simone,“ vysvětlí. „Koupila ji u jednoho známého.“

Simone, mladší sestra jeho švagrové Chantal, se mezitím provdala a žije s manželem v Marseille. Ostatně bývá velmi často na návštěvě u sestry, což – jak se domnívá Hilda – vůbec nevrhá dobré světlo na její manželství.

„Zato si udělala oko u mých synů,“ usměje se Hilda. „Bude to špatné, tati. Simone dala Frankovi a Andimu gramofonové desky.“

Dvojčata jsou od Vánoc pyšnými vlastníky gramofonu. Od té doby Elsa občas zaklepe násadou koštěte v pokoji na strop, protože se v domě bohužel všechno rozléhá.

„Ale snad ne to příšerné vytí,“ povzdechne si děda Heinz. „Vždyť to je jen rušivý kravál, žádná hudba!“

„To je fantastický, dědo,“ tvrdí Frank. „Senza fláky!“

„Nemůžeš se vyjadřovat jako normální člověk?“ pokárá syna Hilda. „Když mluvíš s dědou…“

Nedomluví, protože ji Jean-Jacques uchopí za ruku. „Nezvoní telefon?“

Všichni rázem ztichnou a naslouchají. Samozřejmě, uvnitř v kavárně zvoní telefon. Hilda se vrhne k otočným dveřím a zatlačí do křídla, aby zvonění stihla.

„To je určitě August,“ poznamená Světlana. „Má starost, protože ještě nejsem doma…“

Vzápětí se objeví Hilda opět před kavárnou. S vážnou tváří. „Pro tebe…,“ sdělí Světlaně.

„Už běžím.“

Když spolu projdou otočnými dveřmi a jsou samy, Hilda ji vezme kolem ramen. „Aby ses nelekla – je to policie. Něco s Mišou…“

„Proboha…,“ špitne Světlana rozčileně. „Je snad…“

Náhle si vzpomene na ten ošklivý případ ve škole ve Sverdlovsku. Když před ní malý Miša ležel v bezvědomí a nekonečně dlouho museli čekat na sanitku.

Chvějící se rukou uchopí sluchátko. „Haló? Tady Světlana Kochová.“

„Vy jste babička Michaela Kocha?“ zeptá se drsný mužský hlas.

„Ne, matka. Co se stalo? Prosím vás, řekněte mi, co se mému synovi stalo…“

„Jen klid. Váš syn je tady na strážnici. Bylo by dobré, kdybyste si ho mohla odvést…“

HILDA

Hilda samozřejmě nenechá Světlanu, aby jela na strážnici ve Friedrichstrasse sama. Taky Jean-Jacques se nabídl, že švagrovou doprovodí, ale Hilda namítla, že by měl raději uložit dvojčata do postele a pomoct matce při úklidu kavárny. A on se na to zatvářil jako nižší šarže, srazil paty a zasalutoval.

„Aye, aye, Sir!“

Rodiče a Addi se dali do smíchu. Takové hlouposti Jean-Jacques dělá vždy, když je rozjařený. A to je ostatně každý večer od chvíle, kdy vyrábí vlastní víno. Hilda má dokonce obavy o jeho játra. Ale on se jí vždycky jen vysměje. U něho doma prý dostávaly už děti své „vin rouge“ s trochou vody a staří sedávali večer u vína před domem. Je to prý zdravé a odhání to bakterie.

Na strážnici je přijme štíhlý šedovlasý úředník s káravým pohledem. Hilda cítí, jak Světlana trpí, a má zlost na toho nafoukaného chlapa, který nejdříve zdlouhavě kontroluje jejich doklady.

„Ten chlapec potřebuje pevnou ruku, paní Kochová,“ dozví se Světlana. „Jistě nechcete, aby se dostal na šikmou plochu, že?“

Hilda musí vynaložit všechny síly, aby mlčela. Právě ubohé Světlaně musí takhle domlouvat. Švagrová má o svého milovaného a rozmazleného Mišu i tak spoustu starostí. A pan rozumbrada pokračuje: „Pokud na svého chlapce nestačíte, můžeme vám doporučit odpovídající zařízení. Tam ty kluky naučí kázni a pořádku. To jim jedině prospěje!“

Světlana zbledne a Hilda vybuchne.

„Máte snad na mysli ty tábory, které byly dříve po celém Německu?“ zeptá se uštěpačně.

Úředníkova reakce je prudká, zrudne mu krk, který se nadouvá nad límcem, a změří si Hildu tak vztekle, jako by byla dlouho hledaným zločincem.

„Ty časy jsou pryč, mladá paní,“ zafuní. „Ale ani dnes nemůže uškodit, když se takoví nevychovanci poučí.“

Světlana ji škube za rukáv. Má strach, že by ten policista mohl ze vzteku zavřít Mišu přes noc do cely.

„Co vlastně provedl?“ chce vědět Hilda, která se nenechá jen tak snadno zastrašit.

Dozvědí se, že se Miša spolu se třemi kamarády v opilosti vykoupal v jednom ze zřídel před Lázeňským domem. A to přesně ve chvíli, kdy tam policie prováděla kontroly kvůli koncertu Callasové.

„Panebože!“ povzdechne si Hilda.

Protože už nechce úředníka dál popouzet, musí zadržet smích. Muž nyní vstane a pokyne jim, aby ho následovaly. Jdou dlouhou ošklivou chodbou, policista pak otevře dveře, za nimiž je malá místnost s dřevěnou lavicí a vestavěnou skříní. Miša sedí schoulený na lavici. Když se dveře otevřou, zvedne hlavu a svraští čelo.

„Není to tak zlý…,“ mumlá. „Jen trocha mokré vody. Byla to… jenom psina…“

Světlana se na svého miláčka vrhne, objímá ho, naříká, že má mokrý oděv a určitě se nachladil.

„Ach Mišo… co to vyvádíš… Děláš matce starosti… takové hlouposti… tomu panu policistovi se omluv!“

Miša je šťastný, že se odsud dostane, jak se zdá. Policistovi skutečně řekne, že ho to mrzí, a pak jde nejistým krokem vedle matky ven. Ale aby ho ještě vedla za ruku, to mu připadá příliš.

„To je dobrý, mami… Můžu jít sám…“

Když nastupují do auta, Světlana má v očích slzy. Miša zaleze na zadní sedadlo a šíří kolem sebe nepříjemný pach alkoholu. Hilda sedí vpředu vedle Světlany a snaží se zklidnit situaci. „To je přece jen klukovina, Světlano, nic kriminálního. August na to bude mít stejný názor.“

Když však vystoupí před kavárnou U Anděla, nemá pocit, že se něco vyřídilo. Miša se na ni podívá zkroušeně, Světlana poděkuje a stále ještě nemá daleko k slzám.

V kavárně je už tma, rodiče odešli do svého bytu. Když jde po schodech nahoru, zaslechne televizor, u něhož sedí táta.

„Přejeme našim divákům dobrou noc…“

To už je tak pozdě! Teď ještě zazní národní hymna a pak bude na obrazovce už jen „sněžit“. Matka tu „svítící bednu“ poté vypne a otec poslušně odejde do postele. Hilda je náhle k smrti unavená. Jízda z jižní Francie do Wiesbadenu byla dlouhá a namáhavá. Dvojčata na zadním sedadle vyváděla a hádala se. Jeanu-Jacquesovi chvílemi ruply nervy a zařval, když vůz před nimi jel příliš pomalu, a tak se Hilda po celou dobu snažila udržovat příjemnou náladu. A k tomu to horko – ne, teď chce už jen do postele. V předsíni jejich bytu se musí prodírat mezi kufry a brašnami, které tam její mužští klidně nechali stát.

Jean-Jacques už chrápe v jejich ložnici, jen v pokoji dvojčat se ještě svítí. Vzrušený Frank vyhlédne pootevřenými dveřemi a chce vědět, co je s Mišou.

„Půjde do vězení?“

„Ne. Samozřejmě že ne. Proč ještě nespíte? Ráno musíte brzy vstávat do školy!“

Podlaha v pokoji je pokrytá gramofonovými deskami. Samé nejnovější americké hity. Zítra si bude táta stěžovat na hluk a máma s ním samozřejmě bude souhlasit.

„Babička šíleně vyváděla,“ postěžuje si Andi. „Museli jsme se důkladně vykoupat, protože jsme prý špinaví. A umýt si vlasy!“

Ani jeden z nich moc nestojí o důkladné mytí. Ráno si trochu cáknou na obličej a na ruce, vyčistí si zuby. Už řadu let ani jeden z chlapců ještě nevlezl do vany dobrovolně. Světlana ji utěšila, že by se to mohlo brzy změnit. Miša se prý teď koupe tak často, že si August stěžuje na velkou spotřebu vody. K tomu používá silně vonící mýdlo, které jim poslala jedna přítelkyně ze Sverdlovsku, a musí se už dokonce i holit.

Ještě jsou nevinní, Hildo,“ prohodila Světlana s úsměvem. Jakmile se začnou často mýt, bude v tom dívka.

„Ale co je teď s Mišou? Pověz nám, mami!“

Hilda prohlásí, že musí nejdřív uklidit gramofonové desky, poté si sedne k Andimu na okraj postele a vypráví.

„No jo, policajti si rádi hrajou na honěnou,“ prohodí Frank.

Hilda si to myslí taky, ale to její nezletilí synové nemusí vědět. Místo toho jim nařídí zhasnout a spát.

„Zítra v sedm se musí vstávat!“

„Dneska,“ opraví ji Andi coby pyšný majitel náramkových hodinek. „Je právě půlnoc.“

Ještě pusu na dobrou noc, pak se oba stočí do klubíčka pod přikrývkou a Hilda zhasne lampu na nočním stolku. Pro oba samozřejmě není lehké se přizpůsobit, protože ve Francii se sedí dlouho do noci před domem s přáteli a sousedy, a taky obchody jsou otevřené mnohem déle. Není to jako tady ve Wiesbadenu, kde jsou v půl sedmé chodníky pusté.

Hilda závidí manželovi, který tvrdě spí, jen občas mlaskne. Sama ani při té únavě nedokáže usnout, v posteli se obrací, důkladně se přikryje, ale pak zase přikrývku odsune, protože je jí moc teplo.

Tam dole v jižní Francii to byly bezstarostné dny. Tu sluncem hýčkanou krajinu si teď oblíbila, zná místa, kde se lze v čisťounké vodě říček koupat, dozvěděla se, které vinice jsou Perrierových a které sousedů, skamarádila se taky se žlutohnědým psem ze statku. Ještě nerozumí všemu, co příbuzní říkají, protože oni navíc mluví příliš rychle. Ale většinu už chápe. Sama mluví a oni jí rozumějí. Se Simone, která tam byla řadu dní na návštěvě, mluvila německy, protože švagrová Jeana-Jacquese se začala němčinu učit.

Víš, v Marseille přicházejí do našeho bistra lidé ze všech zemí, takže nemůže škodit, když člověk mluví taky anglicky a německy…, řekla jí Simone.

Nejlíp si rozuměla s Pierrotovou ženou Chantal. Je to milá, rezervovaná osoba a líbí se jí Hildina energická povaha. Vařily spolu a přitom si povídaly o všem možném. Hilda se tak dozvěděla, že se bratři dříve neustále hádali. Ale od té doby, co se po otcově smrti vyřídilo dědictví, spolu vycházejí velice dobře. Pierrot tvrdí, že otec měl raději Jeana-Jacquese než jeho. A to ho trápilo. Máma si zase víc potrpěla na Pierrota, což taky nebylo dobré, svěřila jí Chantal.

Hilda o tom přemýšlela a rozhodla se, že žádnému ze svých synů nebude dávat přednost. Každý je sice jiný, ale přesto je každý z nich její milované dítě. Frank toho hodně napovídá, ale ve škole má jen průměrné známky, zatímco Andi je spíš tichý, rád čte, a teď – podle názoru třídního učitele – by byl na gymnáziu. Andi však nechtěl za žádnou cenu chodit do jiné školy než bratr, a tak ho s Frankem přihlásili na reálku.

Konec ukázky

Table of Contents

SVĚTLANA

HILDA