Roxane van Iperenová

Sestry z Osvětimi

Pravdivý příběh vzdoru dvou židovských sester

odehrávající se hluboko v nacistickém území

Brána/Euromedia Group

HOOGE NEST

Copyright © Roxane van Iperen, 2018

Copyright © 2018 by Lebowski Publishers, an imprint of Overamstel Uitgevers BV, Amsterdam

All rights reserved

Translation © 2021 by Jitka Ondryášová

ISBN 978-80-242-7198-9

Předmluva

Jakmile vjedeme na lesní cestu a mezi stromy se objeví dům, zamilujeme se do něj. Není to zrovna „malý venkovský domek“, který jsme hledali, ale je to obrovský dům, jenž má dokonce jméno: Vysoké hnízdo. Pohledem kloužeme po impozantní fasádě, cihlových zdech pokrytých břečťanem, oknech rámovaných starými okenicemi. Cítíme nádech historie a vznešenosti, ale bez jakéhokoli jinak obvyklého odstupu a přetvářky. Právě naopak: divoká zahrada v lesní krajině, vysoká tráva, provazové žebříky pohupující se sem a tam a ovocný sad za domem – to všechno nás láká, abychom tam přiběhli, hráli si, zapálili oheň a strávili tam nekonečné noci, kdy si budeme pod hvězdami povídat, nerušeni civilizací. Podíváme se na sebe a napadne nás to samé. Kdybychom zde mohli bydlet, měli bychom ohromné štěstí.

Neuvěřitelné se stává skutečností. Koncem léta roku 2012 se s manželem, třemi malými dětmi a starým německým ovčákem stěhujeme do karavanu na zahradě Vysokého hnízda. Vydáváme se tak na dlouhou cestu, věnovanou rekonstrukci tohoto výjimečného místa, a snažíme se, aby opět získalo svou původní krásu. Opravili jsme zdi, osmirkovali schody, odkryli důmyslné trámové stropní konstrukce. Odstranili jsme koberce a téměř v každé místnosti jsme v dřevěné podlaze objevili padací dveře, jež za starým obložením ukrývaly volné prostory. Našli jsme tam zbytky svíček, noty nebo staré noviny vydávané hnutím odporu. A tak začala zároveň s rekonstrukcí Vysokého hnízda i rekonstrukce jeho historie. Šlo o ohromující příběh zahrnující významnou část nizozemské válečné minulosti, který široká veřejnost – a to ani v okolí domu – nezná.

Ptala jsem se předchozí majitelky, zdejších lidí, majitelů obchodů v okolních vesnicích, pátrala jsem na katastru nemovitostí i v archivech a čekalo mě jedno překvapení za druhým. V průběhu druhé světové války, kdy do koncentračních táborů jezdily přeplněné vlaky a intenzivně se pracovalo na Endlösung der Judenfrage, „konečném řešení židovské otázky“, bylo Vysoké hnízdo centrem odporu a úkrytem velkého množství Židů. Řídily ho dvě židovské sestry. Během následujících let jsem se seznámila s potomky lidí, kteří ve Vysokém hnízdě žili. Ti, co se tam skrývali jako děti, se do domu vrací. Nabízejí mi své vzpomínky a osobní dokumenty, abych mohla příběh dobarvit a sestrám „propůjčila“ hlas.

Pomalu ale jistě, místnost za místností, do sebe začínají kousky skládačky zapadat, aby vytvořily neskutečný příběh, který je teď po šesti letech připraven pro knižní podobu. Je to historie, jež odpovídá mému úplně prvnímu pocitu: tento dům v sobě skrývá mnohem víc, než jsme schopni pochopit. My jsme pouhými kolemjdoucími, kteří mají ohromné štěstí, že tu mohou žít.

PRVNÍ ČÁST

VÁLKA

„Když už bojovat musíme, tak fajn. Nemůžeme se samy sobě zpronevěřit. Ani nemůžeme samy sebe obelhávat. A právě v to jsme věřily. Udělaly jsme, co jsme udělat musely a mohly. Nic víc, nic míň.“

Janny Brandesová-Brilleslijperová

1

Souboj u Nieuwmarktu

Amsterdam, rok 1912. Kdyby bitva u Nieuwmarktu (Nový trh) dopadla jinak, rodina Brilleslijperových by asi nikdy neexistovala. Tady, na náměstí v srdci Židovské čtvrti, u starobylé městské brány, bojoval mladý Joseph Brilleslijper o ruku Fietje Gerritseové.

Jejich rodiny byly zcela rozdílné: Joseph pocházel z cirkusové, kočovné rodiny, plné muzikantů, kde se mluvilo jidiš. I když se jeho otec stal dovozcem zeleniny, nepřestali Brilleslijperové v domě na ulici Jodenbreestraat pořádat divoké páteční večery, kdy se sešli všichni členové rodiny, aby si tu zahráli a zazpívali. Naproti tomu Fietje Gerritseová pocházela z rodiny zbožných fríských Židů. Tito vysocí, mrzutí lidé s rezavými vlasy vychovávali šest dětí pomocí přísné disciplíny uprostřed bezbožné čtvrti červených luceren, kde žili přístavní dělníci, námořníci a prostitutky. Už od útlého věku pracovala Fietje u rodičů v obchodě s nočním provozem na Zeedijku, když stála na přepravce za pokladnou se třemi statnými bratry hromotluky po boku. Bláznivě se zamilovala do stále veselého Josepha, ale její rodiče o něm nechtěli ani slyšet. Říkali, že je budižkničemu, nemá práci a stále utíká za dědečkem, který putuje s cirkusem.

Tři bratři Gerritseovi Josepha několikrát nemilosrdně zbili, a když přišel do domu jejich rodičů, aby požádal o Fietjeinu ruku, dokonce ho vyhodili. Rozplácl se obličejem na tvrdé dlažbě. Joseph si uvědomil, že má poslední možnost.

Pozval neporažené obry ze Zeedijku, aby sestoupili z trůnu a on mohl jednou provždy ukázat Gerritseově rodině svou odvahu. Spolu se starším bratrem Rubenem získal podporu několika kamarádů ze sousedství, včetně němého Öpieho, mladíka, jenž nikdy nepromluvil ani slovo, ale byl silný jako býk, takže si to nikdo netroufl nijak komentovat, a se zaťatými pěstmi i zuby vyrazili směrem ke staré městské bráně. Před stánky s rybami na Nieuwmarktu se rozpoutal velkolepý pěstní souboj. Bratři Gerritseovi byli poprvé v životě sraženi na kolena. Joseph si z kloubů na rukou setřel krev, vyzvedl Fietje v obchodě jejích rodičů a spolu s Rubenem a jeho ženou se nastěhovali k Brilleslijperovým.

Ať už šlo o strategický tah, hrubou sílu nebo štěstí, toto vítězství znamenalo začátek láskyplného vztahu. Vzali se 1. května 1912 a Josephův otec našel mladému páru malý byt v nejchudší části Židovské čtvrti. A tam 13. prosince 1912 spatřila světlo světa jejich první dcera Rebekka, zvaná Lientje.

Mladí Brilleslijperové byli na mizině, ale šťastní. O několik chudých let později a s pomocí Opy (dědečka) Jaapa, Josephova otce, převzali malý obchod na ulici Nieuwe Kerkstraat a s malou Lien se nastěhovali do bytu nad ním. Zatímco Fietje pracovala dnem i nocí v obchodě, Joseph pomáhal dědečkovi Jaapovi ve velkoobchodu.

Další čtyři roky trvalo, než se Fietjeiny rodiče, kteří bydleli jen přes dvě náměstí, ale jakoby na druhém konci světa, s dcerou spojili. Došlo k tomu u příležitosti narození druhé Fietjeiny dcery Marianne, zvané Janny, pojmenované po babičce z matčiny strany. Za pět let, v létě roku 1921, se narodil dlouho očekávaný syn Jacob, zvaný Japie, a rodina byla kompletní.

Zatímco Joseph a Fietje pracovali 24 hodin denně, aby vyšli s penězi, Židovská čtvrť vychovávala jejich děti. Velké rodiny žily v dlouhých, úzkých pokojích, děti spaly pod dřezem nebo u zdi v předsíni, takže většina jejich života probíhala na ulici. Hned za rohem domu, v němž Brilleslijperovi bydleli, se nacházelo Královské divadlo Carré, kde Lien a Janny strávily spoustu času pozorováním krásně oděných lidí, kteří proudili dovnitř, aby zhlédli vystoupení. Dále na ulici Jodenbreestraat bylo oblíbené divadlo Tip Top, kde se promítaly němé filmy a kde vystupovali slavní umělci jako Louis a Heintje Davidsovi.

V této čtvrti se všichni znali; bratři pomáhali vydělávat peníze na živobytí, sestry pomáhaly s výchovou dětí a v ulicích kolem jejich domu to stále vonělo jídlem. Od náměstí Waterlooplein po ulici Jodenbreestraat se ve stáncích prodávaly pečené kaštany, čerstvé ryby, pálivé koření a naložené okurky. Každý pátek měla Fietje i ostatní ženy na kamnech připravený velký hrnec polévky pro chudé. Když se ve válečných letech 1914 až 1915 v obchodě objevovali belgičtí uprchlíci, dávala Fietje ustaraným matkám potraviny, ačkoli nemohly zaplatit.

„Poznamenám si to,“ říkala jim, když se s nimi s úsměvem loučila.

V pátek večer se rodina připojila ke zbytku rodu Brilleslijperových v domě Opy Jaapa na ulici Jodenbreestraat. Dali si kuřecí polévku, zahráli a zazpívali si písničky se všemi strýci, tetami, bratranci či sestřenicemi – v této tradici pak Joseph pokračoval se svou ženou i s dětmi poté, co jeho otec zemřel.

A tak se rané dětství dětí Brilleslijperových odvíjelo sice v chudém, ale bezstarostném prostředí amsterdamské Židovské čtvrti, v milující a hudebně založené rodině. Ale jak dvacátá léta postupovala kupředu, život byl stále obtížnější. Rostla nezaměstnanost, rodinám docházelo jídlo a při jedné páteční návštěvě sousedky našla Fietje místo tradičního hrnce polévky pro chudé pouze velký kastrol plný kouřící horké vody.

Budovu, v níž měli obchod i domov, koupila velká firma, a tak se museli přestěhovat do ulice Rapenburgerstraat. Bylo to sice jen pouhý blok od původního bydliště, ale ztráta obchodu způsobila Fietje obrovské problémy. Joseph nevydělával dost peněz, aby mohli zaplatit nájem, a tak se rodina znovu přestěhovala. Skončili ve dvou malých pokojích za rohem ulice Marnixstraat, na periferii čtvrti Jordaan. Každé ráno za rozbřesku spolu Fietje a Joseph odcházeli z domu a pracovali v obchodě s ovocem a zeleninou, aby výměnou za práci dostali nějaké jídlo a mohli dál bydlet na stejném místě.

Když v roce 1925 k jejich lítosti zemřel Opa Jaap, karty se začaly pomalu obracet. Joseph s pomocí bratra Rubena přebral velkoobchod a se svou rodinou se nastěhoval do domu na ulici Marnixstraat, plného ostatních členů rodiny. Žili v prvním patře, Lien a Janny se dělily o nádherný pokoj. Ale důvěrně známá Židovská čtvrť se jim zdála být hrozně daleko; chyběla jim stará čtvrť, lidé, ten povědomý zvuk amsterdamského jidiš se šišlavým „s“. Když byly dívky odříznuty od Židovské čtvrti, začaly chápat, proč se stále větší množství židovských uprchlíků z Ruska a Polska mačká v úzkých domech. V ulicích kolem Prinsengrachtu, blízko jejich bývalého obchodu, kde mnoho východních Židů nakupovalo od Fietje čerstvé ryby, tvořili pevné společenství – ženy s šátky a muži s dlouhými nakroucenými loknami (pejzy) v černých kaftanech.

Sestry byly nerozlučné a vypadaly tak podobně, že bylo velmi obtížné je od sebe rozeznat. Užívaly si svobodu, která se jim nabízela díky láskyplnému nedostatku dohledu rodičů. Ráno, když Joseph s Fietje za tmy odešli na trh a Japie ještě tvrdě spal, vytáhly z kůlny kola a šlapaly až k Olympijskému stadionu, ramena nakloněná dopředu, uháněly přes Amstelveenseweg a pak zabočily doprava na IJsbaanpad. Na dřevěné lávce pro pěší přes železniční trať vedoucí k Aalsmeer musely sestoupit, protože lávka byla příliš strmá a vysoká. Nezbývalo jim než sebrat všechny své síly, s nataženýma rukama kola vytlačit do kopce a přitom mhouřit oči, aby neviděly koleje pod sebou.

A tam, kde se řeka Schinkel vlévá do jezera Nieuwe Meer, leží na vysokých pilířích venkovní bazén Schinkelbad, postavený ze dřeva a naplněný vodou z města. Úplně zpocené po jízdě na kole a závěrečném stoupání rychle skočily do studené vody a vždy plavaly o trochu déle, než by měly, takže pak musely pospíchat zpět, aby se ujistily, že Jaap, jemuž někdy s láskou říkaly Japie, přijde do školy včas.

Z Lien a Janny vyrostly nádherné mladé dívky. Byly útlé a tmavé, měly rovný nos a vysoké lícní kosti, obočí husté jako liščí ohon a bohaté černé vlasy stažené dole u krku do culíku. Jejich vzdělání skončilo na konci základní školy; otec s matkou neměli na další studia peníze – a pomoc dívek se jim hodila. Sestrám to nevadilo; byly zvídavé a měly postřeh, všímaly si světa kolem sebe. Amsterdam jim nabízel všechno, co se potřebovaly naučit.

Pomáhaly Fietje s domácností, na plný úvazek pracovaly jako švadleny a staraly se o mladšího bratra. Jak postupně dospívaly, zdál se být věkový rozdíl méně výrazný, ale rozdíly v povaze byly nápadnější. Lien byla spontánní, otevřená a veselá jako její otec a snílek. Janny zase praktická, někdy odměřená a měla silnou vůli po své matce.

Ukázalo se, že Lien má obrovský hudební talent. Jako malá zpívala v dětském sboru a při vystupování na večírcích u Opy Jaapa stála vždy vepředu. V raném období dospívání navštěvovala taneční školu Florrie Rodrigové. Florrie byla tanečnice portugalsko-židovského původu, jež se nejdříve proslavila v představeních Jeana-Louise Pisuisse a pak jako expresionistická tanečnice v Berlíně. Svou taneční školu v amsterdamské Židovské čtvrti založila poté, co utekla z čím dál antisemitštějšího Německa. Joseph tuto pošetilou zálibu své dcery neuznával a zakázal jí, aby taneční kurz dále navštěvovala. Ale jeho tvrdohlavé geny byly silnější než jeho autorita; prostřednictvím Florrie Lien skončila u choreografky Lili Greenové a přibližně v šestnácti letech k ní začala tajně chodit na tanec. Lili byla v tanečním světě průkopnicí, modernizovala techniku klasického baletu. Předpovídala Lien skvělou budoucnost tanečnice.

A tak mladá Lien během dne pracovala jako švadlena, pak pospíchala trénovat do studia Lili Greenové na ulici Peter Pauwstraat a v noci vystupovala v klubech kolem náměstí Rembrandtplein. Když se Lien zase jednou takhle ráno za rozbřesku vracela domů, narazila na schodech na ustaranou matku, která dceru rychle postrčila do pokoje, aby ji Joseph nezahlédl.

Mladší sestra Janny v šicím studiu nevydržela déle než šest měsíců. Byla netrpělivá a vzdorovitá, stejně jako ve škole. Považovala se za spirituální, ale ne nábožensky založenou. Vyrostla v srdci Židovské čtvrti, ovšem nikdy nechodila do synagogy. Pocházela z rodiny obchodníka s potravinami, ale přidala se k sionistickému hnutí Hatzair, jehož členové byli většinou děti lékařů a právníků. Jakmile si všimla, že se k ostatním lidem chovají jinak, důrazně protestovala – zřejmě ji inspiroval příběh prarodičů Gerritseových, kterým se její otec nezdál dost dobrý, aby si vzal její matku.

Po neúspěšném dobrodružství v šicím studiu prošla Janny rozmanitými zaměstnáními, než skončila v laboratoři. Za peníze vydělané v laboratoři se příležitostně zúčastňovala některých kurzů, trochu se učila anglicky, francouzsky či německy a navštěvovala kurz první pomoci, což jí i Lien nakonec asi zachránilo život.

Ze sionistického hnutí odešla, protože věřila, že musí bojovat za lepší společnost pro každého, ne zabezpečit práva jen pro horní střední třídu. Zabrala se do komunismu, Marxe, zabývala se sociálně-demokratickými principy – oba rodiče četli doma socialistické noviny Het Volk – a zapojovala se do debaty s každým a o všem. Dělalo jí starosti, že v Židovské čtvrti přibývá stále větší množství emigrantů z východní Evropy i jiných zemí, i když pro ně bylo čím dál obtížnější přejít hranice. Janny se pokoušela přesvědčit otce o blížícím se hnědém moru – fašismu.

Joseph nevěřil, že to bude tak vážné, ale Janny viděla skutečné nebezpečí ve spojenectví mezi Hitlerem, Mussolinim a Frankem. Když začala v létě roku 1936 španělská občanská válka, devatenáctiletá Janny se stala aktivní členkou odboje.

Pracovala především pro organizaci Mezinárodní rudá pomoc, která podporovala nizozemské dobrovolníky bojující ve Španělsku při různých aktivitách. Janny byla také členkou komise Pomoc pro Španělsko a pracovala se skupinou mladých lidí žijících v komunitním centru na Keizersgrachtu 522 – s novinářem Mikem van Gilsem, fotografy Evou Besnyöovou a Carlem Blazerem i filmařem Jorisem Ivensem. Seznámila se s nimi díky Lien. Mezi amsterdamské aktivity, jimiž Janny této organizaci pomáhala, patřilo vybírání peněz na obvazy a jiné nedostatkové zboží, pašování sanitky přes hranice a pomoc při hledání domova pro narůstající množství uprchlíků z Německa. Vykládali jí historky o stále větší nenávisti mezi Židy a „bolševiky“. Porážka Německa v první světové válce a krach na Wall Street v roce 1929 způsobily celosvětovou krizi, která silně zasáhla Německo, a vyvolaly čím dál otevřenější antisemitskou atmosféru – všechny tyto faktory vedly ke zdrcujícímu vítězství Hitlerovy Národně socialistické německé dělnické strany (Nationalsozialistische Deutsche Arbeiterpartei – NSDAP).

Situace v Nizozemsku se také zhoršila. Následkem ekonomického poklesu skončili mnozí jako žebráci, nezaměstnanost rostla a ministerský předseda Colijn zavedl tvrdou politiku úsporných opatření. I v rodině Brilleslijperových došlo ke zhoršení situace: Joseph podstoupil spoustu očních operací, ale jeho stav se moc nelepšil. Fietje se třemi dětmi vydělávala peníze, dokud i ona neonemocněla a neskončila v nemocnici.

Na konci těchto problematických třicátých let se však objevil jeden světlý bod: obě sestry potkaly muže, kteří jim změnili život.

Mezitím se Lien odstěhovala, protože chtěla především uniknout před rozčileným Josephem, jenž s jejím tančením nesouhlasil. Nyní čtyřiadvacetiletá Lien žila v komuně umělců tvořící pestrou skupinu studentů na ulici Bankastraat v Haagu, největším nizozemském městě na pobřeží Severního moře a sídle parlamentu, asi sedmdesát kilometrů jižně od Amsterdamu. Měli společnou kuchyň i fond na pokrytí výloh, tabuli se jmény všech, kdo tam bydleli, čísla pokojů a administrativní nástěnku v předsíni. Když Lientje cestou na taneční trénink upadla a kvůli otřesu mozku byla upoutána na lůžko, nový nájemník jí přinesl kytici ručně trhaných květin. Tento vysoký blonďák s modrýma očima a ostražitým úsměvem ji okouzlil. Jmenoval se Eberhard Rebling, byl to německý muzikolog a koncertní klavírista, který z rodné země utekl před národním socialismem a militaristickým otcem.

Konec ukázky

Table of Contents

Předmluva

PRVNÍ ČÁST VÁLKA

1 Souboj u Nieuwmarktu