ZA PĚT LET

Copyright © 2020 by Rebecca Serle

All rights reserved

Translation © Petra Pachlová, 2021

ISBN 978-80-249-4413-5

Pro Leilu Salesovou,

která prozářila posledních pět let,

a ještě dalších pět předcházejících.

Snily jsme o tom, protože se to už kdysi stalo.

Budoucnost je jediná věc, na kterou se můžeš spolehnout,

že tě neopustí, dítě, řekl. Budoucnost tě vždycky najde. Stůj klidně a ona si tě najde. Tak jako země prostě musí mířit k moři.

Marianne Wigginsová,

Důkazy o věcech neviditelných

Přejít přes most na Manhattan.

Koláče.

Nora Ephronová

Kapitola první

Dvacet pět. To je číslo, do kterého každé ráno počítám ještě předtím, než vůbec otevřu oči. Je to meditační technika na uklidnění a pomáhá vašemu mozku s pamětí, soustředěním a pozorností. Jenže já to dělám proto, že přesně tak dlouho trvá mému příteli Davidovi vylézt z naší postele a pustit kávovar. A než ucítím vůni zrnek.

Třicet šest. Tolik minut mi trvá vyčistit si zuby, osprchovat se, nanést si na obličej tonikum, sérum, krém, make-up a obléknout si kostým do práce. Když si myju vlasy, je to čtyřicet tři.

Osmnáct. Za tolik minut dojdu pěšky z našeho bytu na Murray Hill na Východní čtyřicátou sedmou ulici, kde se nacházejí kanceláře právnické firmy Sutter, Boyt a Barn.

Dvacet čtyři. Věřím, že tolik měsíců by měl člověk s někým chodit, než se s ním sestěhuje.

Dvacet osm. Správný věk zasnoubit se.

Třicet. Správný věk na svatbu.

Jmenuju se Dannie Kohanová. A věřím na život podle čísel.

„Šťastný den pohovoru,“ řekne David, když vejdu do kuchyně. To je dnes, 15. prosince. Na sobě mám župan, mokré vlasy zavinuté do ručníku. On je pořád ještě v pyžamu. Hnědé vlasy má už celkem hodně prošedivělé na někoho, kdo ještě nepřekročil třicítku, ale mně se to líbí. Díky tomu vypadá důstojně, obzvlášť když nosí brýle, což bývá často.

„Díky,“ odpovím. Obejmu ho, políbím na krk a pak na ústa. Už jsem si zuby vyčistila, ale Davidovi po ránu není nikdy cítit z úst. Prostě nikdy. Když jsme spolu začali chodit, myslela jsem, že vstává z postele dřív než já, aby si dal do pusy trochu zubní pasty, ale když jsme spolu začali bydlet, poznala jsem, že to má takhle od přírody. Takhle se probouzí. O mně se totéž říct rozhodně nedá.

„Kafe je hotový.“

Zamžourá na mě a mně se zatetelí srdce, když vidím výraz jeho tváře, to, jak se mu obličej celý svraští, když se snaží dávat pozor, ale ještě nemá nasazené kontaktní čočky.

Sundá hrnek a naplní ho. Já přejdu k lednici, a když mi ho podá, přiliju si do něj trochu smetany do kávy. S lískooříškovou příchutí. David to považuje za svatokrádež, ale kupuje ji, aby mě hýčkal. Takový muž to je. Kritický, ale velkorysý.

Vezmu si hrnek a posadím se do našeho kuchyňského koutku s výhledem na Třetí avenue. Murray Hill nepatří k těm nejatraktivnějším čtvrtím v New Yorku a má špatnou pověst (každý židovský kluk a holka z New Yorku, Jersey a Connecticutu se sem po ukončení studia přestěhuje a průměrný pouliční styl je tepláková bunda s logem Pensylvánské univerzity), ale nikde jinde ve městě bychom si nemohli dovolit dvoupokojový byt s vybavenou kuchyní v domě s vrátným, a jen mezi námi, to vyděláváme víc peněz, než na kolik má právo dvojice osmadvacetiletých lidí.

David pracuje ve financích jako investiční bankéř u realitního konglomerátu Tishman Speyer. A já jsem korporátní právnička. A dnes mám pohovor u nejlepší právnické firmy ve městě. U Wachtella. V Mekce. Ve špičce. V mytologickém ústředí, které sídlí v černo-šedé pevnosti na Západní padesáté druhé ulici. Všichni nejlepší právníci v zemi pracují právě tam. Seznam jejich klientů je nevídaný: Boeing. ING. AT&T. Všechny ty největší korporátní fúze a smlouvy, které určují výkyvy našich globálních trhů, se odehrávají mezi zdmi jejich kanceláří.

U firmy Wachtell chci pracovat od deseti let, kdy mě táta začal brát do města na oběd do Serendipity a po něm na odpolední představení. Míjeli jsme všechny ty velké domy na Times Square a já pak trvala na tom, že půjdeme na Západní padesátou druhou ulici k číslu 51, abych mohla vzhlédnout na budovu CBS, v níž má od roku 1965 Wachtell své kanceláře.

„Dneska to vyjde, zlato,“ prohlásí David. Vypne ruce nad hlavu a odhalí kousek břicha. David je vysoký a hubený. Když se protahuje, všechna trička mu jsou krátká, což se mi líbí. „Připravená?“

„Jasně.“

Když se tenhle pohovor prvně naskytl, myslela jsem, že se jedná o vtip. Od Wachtella mi volá lanař, no jasně. Bella, moje nejlepší kamarádka – a pověstná rozmarná blondýnka milující překvapení – určitě někoho uplatila. Ale ne, byla to pravda. Wachtell, Lipton, Rosen & Katz si mě pozvali na pohovor. Na dnešek, na 15.prosince. Ten den jsem si v diáři označila zvýrazňovačem. Nic nemělo šanci ho vymazat.

„Nezapomeň, že to večer jdeme oslavit,“ podotkne David.

„Dneska ještě nebudu vědět, jestli mi tu práci dají,“ namítnu. „Takhle to u pohovorů nechodí.“

„Že ne? Tak to mi musíš prosím vysvětlit.“ Flirtuje se mnou. David umí skvěle flirtovat. Nenapadlo by vás to, většinou je totiž dost uzavřený, ale má skvělou, vtipnou mysl. Právě to je jedna z věcí, které na něm miluju úplně nejvíc. Právě to mě na něm upoutalo jako první.

Povytáhnu obočí a on ubere. „Jasně že tu práci dostaneš. Máš to přece ve svým plánu.“

„Díky za důvěru.“

Netlačím na něj, protože vím, co se na večer chystá. David vůbec neumí udržet tajemství a lhář je ještě horší. Dneska večer, kdy ubíhá druhý měsíc mého osmadvacátého roku, mě David Andrew Rosen požádá o ruku.

„Dvě lžíce rozinkových cereálií s půlkou banánu?“ zeptá se, když mi podává misku.

„Velké dny si žádají bagel,“ namítnu. „S bílým rybím masem. To přece víš.“

Když čekáme na výsledek nějakého velkého případu, vždycky se zastavím v bistru Sarge’s na Třetí avenue. Jejich salát z bělomasých ryb konkuruje tomu od Katze z centra a doba čekání, i když je tam fronta, není nikdy delší než čtyři a půl minuty. Těší mě jejich výkonnost.

„Nezapomeň si vzít žvýkačku,“ připomene mi David a vklouzne vedle mě. Koketně na něj zamrkám a upiju kafe. Sladká teplá tekutina mi sklouzne do žaludku.

„Jak to, že jsi ještě tady?“ podivím se. Právě mi to došlo. Měl být pryč už před pár hodinami. Pracuje podle burzovních hodin. Napadne mě, že dneska možná vůbec nepůjde do kanceláře. Třeba ještě musí vyzvednout prsten.

„Říkal jsem si, že tě vyprovodím.“ Přetočí si na zápěstí hodinky. Jsou značky Apple. Dala jsem mu je před čtyřmi měsíci k našemu dvouletému výročí. „Ale už abych letěl. Chtěl jsem zajít do posilovny.“

David nikdy neposiluje. Platí si měsíční permanentku do fitness klubu Equinox, ale myslím, že ji za posledního dva a půl roku využil snad dvakrát. Je přirozeně štíhlý a občas o víkendech běhá. Vyhozené peníze jsou mezi námi předmětem sváru, ale teď to nevytáhnu. Nechci, aby se dnešnímu dni něco postavilo do cesty, a rozhodně ne takhle brzy po ránu.

„Jasně,“ přisvědčím. „Já se nachystám.“

„Ale ty máš čas.“ David si mě k sobě přitáhne a zaboří ruku do límce mého županu. Nechám ji tam jednu, dvě, tři, čtyři…

„Myslela jsem, že jdeš pozdě. A já se nesmím rozptylovat.“

Kývne. Pak mě políbí. Chápe to. „V tom případě nás dneska večer čeká dvojitý číslo,“ prohlásí.

„Neprovokuj mě.“ Štípnu ho do bicepsu.

Rozezvoní se mi telefon na nočním stolku v ložnici, kde leží připojený do zásuvky. Vydám se za zvukem. Displej vyplňuje fotografie modrooké blonďaté nežidovské bohyně, která vyplazuje jazyk stranou na foťák. Bella. Překvapí mě to. Má nejlepší přítelkyně je vzhůru před polednem jen v případě, že v noci vůbec nejde spát.

„Dobré ráno,“ pozdravím ji. „Kde jsi? Rozhodně ne v New Yorku.“

Zívne. Představím si, jak se protahuje na nějaké terase s výhledem na moře a kolem ní splývá hedvábné kimono.

„Jasně že ne. Jsem v Paříži,“ odpoví.

Tak to vysvětluje skutečnost, že je v tuhle hodinu schopná mluvit. „Myslela jsem, že odlétáš dneska večer.“ Mám v telefonu uložený její let: UA 57. Odlet z letiště Newark v 18.40.

„Jela jsem dřív,“ odpoví. „Táta chtěl jít dneska na večeři. Jen proto, aby si mohl stěžovat na mámu.“ Zarazí se a já slyším, jak kýchne. „Co dneska děláš?“

Ví o dnešním večeru? Podle mě jí to David nejspíš řekl, jenže ona taky nedokáže udržet žádné tajemství – rozhodně ne přede mnou.

„Velký den ohledně práce a pak jdeme na večeři.“

„Jasně. Večeře,“ přisvědčí. Stoprocentně to ví.

Dám si telefon na hlasitý odposlech a protřepu si vlasy. Bude mi trvat sedm minut, než si je vyfoukám. Podívám se na hodiny: 8.57. Spousta času. Pohovor je až v jedenáct.

„Málem jsem tě vytočila před třema hodinama.“

„No, to by bylo dost brzy.“

„Stejně bys to vzala,“ namítne. „Jsi šílená.“

Bella ví, že si mobil nechávám zapnutý celou noc.

S Bellou jsme nejlepší kamarádky od doby, kdy nám bylo sedm let. Já, milá židovská dívka z lepší čtvrti Philadelphie. Ona, francouzsko-italská princezna, jejíž rodiče jí uspořádali oslavu třináctých narozenin tak velkou, že přebila jakoukoli bat micva. Bella je rozmazlená, vrtošivá a mnohem víc než maličko okouzlující. A to netvrdím jen já. Všude, kam vejde, jí lidé padají k nohám. Je snadné ji milovat a ona lásku otevřeně rozdává. Ale taky je křehká. Její emoce napínají už tak tenkou membránu kůže, že neustále hrozí protržením.

Bankovní konto jejích rodičů je obrovské a snadno přístupné, ale s jejich časem a pozorností je to naopak. Když dospívala, v podstatě bydlela u nás doma. Vždycky jsme to byly my dvě.

„Bell, musím jít. Dneska mám pohovor.“

„A jo! U Watchmana!“

„U Wachtella.“

„Co si vezmeš na sebe?“

„Nejspíš černý kostýmek. Vždycky nosím černý kostýmek.“ V duchu začnu procházet svůj šatník, i když kostýmek mám vybraný už ode dne, kdy mi zavolali.

„No to je pecka,“ utrousí a já úplně vidím, jak krčí svůj malý knoflíkový nos, jako by ucítila něco nelibého.

„Kdy se vracíš?“ zeptám se.

„Asi v úterý,“ odpoví. „Ale ještě nevím. Chce mě vidět Renaldo, že bychom jeli na pár dnů na Riviéru. Nenapadlo by tě to, ale v tuhle roční dobu je tam báječně. Pusto a prázdno. Člověk to tam má celý pro sebe.“

Renaldo. Jeho jméno jsem už nějakou dobu neslyšela. Myslím, že byl před pianistou Franceskem a po filmaři Marcusovi. Bella je vždycky zamilovaná, úplně vždycky. Její románky jsou sice vášnivé a dramatické, ale nikdy nevydrží déle než pár měsíců. Zřídkakdy, jestli vůbec někdy, některého z těch mužů nazývá svým přítelem. Myslím, že naposledy to mohlo být, když jsme byly na vysoké. A kde je Jacquesovi konec?

„Užij si to,“ popřeju jí. „Napiš mi, kdy přijedeš, a pošli mi fotky, hlavně Renalda, ať si ho můžu dát do svojí složky, však víš.“

„Ano, mami.“

„Mám tě ráda,“ povím.

„Já tebe víc.“

Vyfoukám si vlasy a nechám si je rozpuštěné, jen je ještě přejedu žehličkou až ke konečkům, aby se nekroutily vzhůru. Nasadím si malé náušnice s perlou, dárek od rodičů k promoci, a oblíbené hodinky Movado, co mi David koupil loni k chanuce. Na vnitřní straně dveří šatníku visí vybraný černý kostým, čerstvě přinesený z čistírny. Když si ho vezmu na sebe, na počest Belly ho doplním rudobílou blůzkou s volánky. Drobný detail, co dodá jiskru – nebo život, jak by řekla.

Vrátím se do kuchyně a maličko se zatočím. David v podstatě nijak nepokročil v oblékání či odchodu. Určitě si bere den volna. „Tak co myslíš?“ zeptám se ho.

„To místo je tvoje,“ prohlásí. Položí mi ruku na bok a zlehka mě políbí na tvář.

Usměju se na něj. „Takový je plán,“ přisvědčím.

*

Jak se dalo čekat, v bistru Sarge’s je v deset dopoledne skoro prázdno – chodívají sem hlavně lidi, co ráno přijíždějí do města za prací –, takže trvá jen dvě minuty a čtyřicet vteřin, než dostanu bagel s bělomasou rybou. Jím ho za chůze. Občas se postavím k pultu u okna. Nejsou u něj žádné stoličky, ale obvykle je tam prostor, kam si můžu zastrčit tašku.

Celé město je svátečně vyzdobené. Pouliční lampy září, okna jsou ojíněná. Venku je jeden pod nulou, což je na newyorský zimní standard velmi příjemné. A ještě nesněžilo, takže se mi ve vysokých podpatcích kráčí jako nic. Zatím to jde dobře.

K ústředí firmy Wachtell dorazím v 10.45. Žaludek se mi začne bouřit a zbytek bagelu vyhodím. Je to tady. To, na co jsem posledních šest let dřela. No, tedy vlastně na co jsem dřela posledních osmnáct let. Všechny ty přípravné testy na zkoušky na vysokou, všechny ty hodiny dějepisu, všechny ty hodiny studia na zkoušky na práva. Bezpočet nocí, kdy jsem zůstávala vzhůru až do dvou do rána. Kolikrát mě seřval společník v práci za něco, co jsem neudělala, kolikrát mě seřval společník za něco, co jsem udělala, ale každičký kousek úsilí mě vedl k téhle chvíli a připravoval mě na ni.

Hodím si do pusy žvýkačku. Zhluboka se nadechnu a vstoupím dovnitř.

Budova s číslem padesát jedna na Západní padesáté druhé ulici je obrovská, ale já přesně vím, kterými dveřmi musím vejít a u kterého bezpečnostního pultu se mám nechat zapsat (vchod z Padesáté druhé, recepce přímo přede mnou). V duchu jsem si tenhle řetězec událostí zkoušela mockrát, jako balet. Nejdřív dveře, pak otočka, potom uhnout doleva a rychlá řada kroků. Raz dva tři, raz dva tři…

Dveře výtahu se otevřou ve třicátém třetím patře a já se prudce nadechnu. Cítím tu energii, jako by mi do žil pronikl cukr, když se rozhlížím po lidech, kteří vycházejí nebo vcházejí prosklenými dveřmi do zasedacích místností jako komparzisté v seriálu Kravaťáci, najatí na dnešek – pro mě, a to jen proto, aby to tu pro mě bylo hezké. Tohle místo tepe životem. Mám pocit, že sem můžete vejít v jakoukoli hodinu, kterýkoli den v týdnu, a přesně tohle uvidíte. O půlnoci v sobotu, v neděli v osm ráno. Je to svět, kde čas neexistuje a který funguje podle vlastního rozvrhu.

Přesně to chci. Přesně to jsem vždycky chtěla. Být na místě, které se nikdy nezastaví. Být obklopena rychlostí a rytmem velikosti.

„Slečna Kohanová?“ osloví mě mladá žena. Na sobě má pouzdrové šaty značky Banana Republic, žádné sako. Je to recepční. Vím to, protože u Wachtella musí všichni právníci nosit oblek nebo kostým. „Tudy.“

„Moc vám děkuji.“

Vede mě kolem velkého otevřeného pracovního prostoru. Všimnu si kójí a kanceláří s prosklenými stěnami. Sklo, dřevo a chrom. Cink, cink, cink peněz. Zavede mě do zasedací místnosti s dlouhým mahagonovým stolem. Na něm stojí karafa s vodou a tři sklenky. Vstřebám tuhle drobnou a výmluvnou informaci. Na pohovoru budou dva společníci, ne jeden. To je dobré, samozřejmě, to je v pohodě. Znám veškerou látku popředu i pozpátku. V podstatě bych jim mohla nakreslit půdorys jejich kanceláří. Tohle zvládnu.

Dvě minuty se protáhnou na pět a ty na deset. Recepční je dávno pryč. Zrovna uvažuju, že si naliju sklenici vody, když se otevřou dveře a vejde Miles Aldridge. Nejlepší ze svého ročníku na Harvardu. Yale Law Journal. A starší společník u Wachtella. Je to legenda a teď je ve stejné místnosti jako já. Nadechnu se.

„Slečno Kohanová,“ promluví. „Jsem rád, že jste si udělala čas.“

„Jak jinak, pane Aldridgi,“ odpovím. „Těší mě, že vás poznávám.“

Povytáhne obočí. Ohromilo ho, že znám jeho jméno. Tři body.

„Posadíme se?“ Pokyne mi k židli a já si sednu. Pak nalije každému sklenku vody. Ta třetí tam dál stojí netknutá. „Tak tedy,“ spustí, „začneme. Povězte mi něco málo o sobě.“

Procházím odpovědi, které jsem si za posledních pár dnů nacvičila, vypilovala a dovedla k dokonalosti. Jsem z Filadelfie. Můj otec vlastnil podnik s osvětlením a mně nebylo ještě ani deset let, když jsem mu v kanceláři pomáhala se smlouvami. Abych je mohla roztřídit a uložit k vlastní spokojenosti, musela jsem se do nich trochu začíst a zamilovala jsem si organizovanost a způsob, jakým jazyk – ta průzračná pravda vyjádřená slovy – nešel zpochybnit. Bylo to jako poezie, ale poezie s výsledkem, poezie s konkrétním významem – s mocí žaloby. Věděla jsem, že přesně to chci dělat. Šla jsem na práva na Columbijskou univerzitu a promovala jsem jako druhá nejlepší v ročníku. Poté jsem pracovala jako koncipientka u newyorského soudu v jižním obvodu, než jsem přijala fakt, který jsem vždycky věděla, totiž že chci být korporátním právníkem. Chci pracovat s druhem práva, při němž je v sázce hodně, je dynamické, neskutečně konkurenční, a ano, nabízí mi příležitost vydělat hodně peněz.

Proč?

Protože právě pro tohle jsem se narodila, kvůli tomu jsem studovala a tohle mě přivedlo dneska sem, na tohle místo, o kterém jsem vždycky věděla, že se na něj dostanu. Zlatá brána. Jejich ústředí.

Projdeme můj životopis bod za bodem. Aldridge je překvapivě důkladný, což mi nahrává, protože mi to poskytuje víc času, abych promluvila o svých úspěších. Ptá se mě, proč si myslím, že bych byla vhodným kandidátem na tuto pozici, jaký druh pracovní kultury mám ráda. Povím mu, že když jsem vystoupila z výtahu a viděla ten nikdy nekončící pohyb, všechen ten horečný ruch, měla jsem pocit, jako bych tu byla doma. Není to nadsázka, to je mu jasné. Zasměje se.

„Tahle práce je agresivní,“ poznamená. „A nekonečná, jak říkáte. Mnozí odpadnou.“

Zkřížím ruce na stole. „Mohu vás ujistit,“ povím mu, „že to nebude můj problém.“

A nato mi položí tu příslovečnou otázku. Tu, na kterou se vždycky připravujete, protože se na ni ptají pokaždé:

Kde se vidíte za pět let?

Nadechnu se a pak mu předložím svou dokonalou odpověď. Nejen proto, že jsem si ji nacvičila. Ale proto, že je to pravda. Já to vím. Vždycky jsem to věděla.

Budu pracovat tady, u Wachtella, jako starší právnička. Budu nejžádanější ze svého ročníku na fúze a akvizice. Jsem neskutečně důkladná a neskutečně výkonná; jsem jako ten nejlepší švýcarský nůž. Budu se chtít stát mladším společníkem.

A mimo práci?

Budu vdaná za Davida. Budeme žít ve čtvrti Gramercy Park blízko zeleně. Budeme mít nádhernou kuchyň a dost místa u stolu na dva počítače. Každé léto budeme jezdit do Hamptons; o víkendech občas do Berkshiru. Pochopitelně pokud nebudu v kanceláři.

Aldridge je spokojený. Zvládla jsem to, to poznám. Potřeseme si rukou a hned se objeví recepční, aby mě doprovodila přes kancelářské prostory k výtahům, které mě dovezou zas do země smrtelníků. Ta třetí sklenička tam byla jen proto, aby mě rozhodila. Dobrý pokus.

Po pohovoru se vydám do města, do jednoho z mých oblíbených obchodů s oblečením v SoHo, do Reformation. Vzala jsem si v práci den volna a je teprve poledne. Když mám teď pohovor za sebou, můžu obrátit svou pozornost na dnešní večer, na to, co se blíží.

Když mi David pověděl, že udělal rezervaci v Rainbow Room, okamžitě mi došlo, co to znamená. Mluvili jsme o tom, že se zasnoubíme. Věděla jsem, že k tomu dojde letos, ale myslela jsem, že se to stane v létě. Vánoce jsou bláznivé a v zimě má David v práci hroznou honičku. Na druhou stranu ví, jak moc miluju město v záplavě světýlek, takže se to odehraje dneska večer.

„Vítejte v Reformation,“ pozdraví mě prodavačka. Na sobě má široké černé kalhoty a upnutý bílý rolák. „S čím vám mohu pomoct?“

„Dnes večer se zasnoubím,“ řeknu. „A potřebuju něco na sebe.“

Na půl vteřiny se zatváří zmateně a pak se jí obličej rozjasní. „To je vzrušující!“ zvolá. „Podíváme se na to. Jakou máte představu?“

Do zkušební kabinky si vezmu horu věcí. Sukně a taky šaty s holými zády, pak rudé krepové kalhoty s volnou košilí, která se k nim hodí. Rudý outfit zkusím jako první, a když ho mám na sobě, vidím, že je dokonalý. Dramatický, ale stylový. Seriózní, ale s náznakem divokosti.

Podívám se na sebe do zrcadla. Pak natáhnu ruku.

Dneska, pomyslím si. Dneska večer.

Konec ukázky

Table of Contents

Kapitola první