Nemocnice Charité

Ulrike Schweikert

NEMOCNICE CHARITÉ

Naděje a osud

IKAR

Ulrike Schweikert

DIE CHARITÉ

Hoffnung und Schicksal

Copyright © 2018 by Rowohlt Verlag GmbH, Reinbek bei Hamburg

Alle Rechte vorbehalten

Jacket  design © 2018 HAUPTMANN & KOMPANIE, Werbeagentur, Zürich

Jacket Illustration © Trevillion Images

Innenseite vorne: akg-images, hinten: Peter Palm, Berlin

Translation © 2021 by Jana Zoubková

ISBN  978-80-249-4380-0

Věnuji Alexandře Straussové

a s láskou svému muži Petru Speemannovi

Prolog

Horké srpnové slunce roku 1831 v Berlíně nemilosrdně pálilo. Zrcadlilo se v hnědém proudu lenivě se převalujícího Sprévského kanálu, z něhož se dnes šířil odpudivý pach jako mračno, halil čluny přivázané na lanech a šířil se i v domech na březích. Johannes Christian Mater stál u zábradlí svého člunu a přivíral oči. O kus dál přišla ke kanálu žena a vychrstla do vody smrdutý obsah záchodového kýble. Než zase zmizela v nízkých dveřích domku, v němž žila kdoví s kolika dětmi, příbuznými a cizími nocležníky, mávla na pozdrav rukou.

Hans zasténal a utřel si špinavým rukávem pot z čela. Před týdnem se vrátil s nákladem z Nienburgu nad Sálou. Když na hrázi Schifferbauerdamm vyložil pět set metráků soli, neměl ještě připravený nový náklad. Teď už konečně byl jeho člun M92 naložený borovicovým dřevem, ale pořád ještě nemohl vyplout. Jeden opilý lodník ráno vyvrátil člunem s rašelinou vrata zdymadla. To může trvat! Hansovi nezbývalo nic jiného než si najít u břehu poblíž mostu Jungfernbrücke místo a čekat.

Den ubíhal. Z kajuty vyšla jeho matka a vylila z lavóru do kanálu vodu po praní.

„Mám žízeň,“ prohlásil Hans. „Zajdu naproti do Nussbaumu.“

Matka sice při zmínce o hospodě protáhla obličej, nicméně kývla a ušetřila si poznámku, aby moc nepil. Dneska beztak nevyplují.

Hans si strčil do kapsy váček s mincemi a vyrazil. Na ulici se málem srazil s nějakou ženou, která očividně spěchala. Hans uskočil stranou.

„Promiňte,“ zahučel.

Ženě vyklouzla z ruky těžká taška a spadla na špinavou ulici. Hans se sehnul a podlouhlou odřenou koženou tašku zvedl.

A teprve teď ženu poznal.

„Pozdravbůh, Marto.“ Podal jí tašku. „Nech mě hádat. Brzy tady bude o další hladový krk víc.“

Porodní bába přikývla. „To říkáš ty. Ale nechtěl jsi být už dávno na cestě do Nienburgu?“

Hans se zašklebil. „Je rozbitý zdymadlo. Musel jsem zakotvit.“

Marta pronesla pár soucitných slov, bylo však zřejmé, že je myšlenkami jinde. Zvedla ruku na pozdrav a zamířila k jednomu z domků, které se jako opilé opíraly jeden o druhý.

V Berlíně by se těžko hledalo místo, kde domy stály tak natěsnané na sebe a kde žilo v malých komorách tolik lidí pohromadě jako tady u kanálu. Veškerá špína se vylévala do kanálu, protože žumpy byly už dávno přeplněné. V chvějícím se vzduchu kroužily roje much.

Hans pokračoval v cestě. V nejbližší hospodě si dal jedno pivo, aby trochu utišil palčivou žízeň, než dojde do zamýšleného cíle. V břiše měl křeče, když zase vyrazil.

„Gottfriede, potřebuju si dát panáka bylinného likéru,“ zavolal na hospodského v Nussbaumu a padl na stoličku.

Z jednoho panáka bylo pět, ale vnitřnosti se mu nechtěly uklidnit. V rohu seděl jeden ze stálých hostů výčepu s lahví laciné kořalky.

„Jupí hohahu, kořalička na choleru!“

Hospodský vzdychl. „No jó,“ vypálil na něj. „Už s tím přestaň, nebo mi odeženeš kunčofty!“

„Žádný mít nebudeš, až cholera všechny skosí,“ blábolil opilec.

Hans si s Gottfriedem vyměnil pohled. „Už to nemůžu poslouchat,“ řekl hostinský tiše. „Každý mluví jen o choleře, i noviny jsou toho plný. Božíčku, nějaká nemoc pořádnýho chlapa jen tak nepoloží.“

Hans pokýval hlavou. „Cholera, co se šíří z východu, je zřejmě něco jinýho. Četl jsem, že v Indii během několika dní pomřelo v kasárnách devět tisíc vojáků.“

Hospodský o tom taky slyšel, ale nechtěl sýčkovat jako ostatní. „Berlín je v suchu,“ tvrdil. „Máme zdravotního ředitele Rusta, který choleru na hranicích Pruska zadrží.“

Hans se zasmál. Kořalka se mu v břiše převalovala sem a tam. „Myslíš, že cholera na hranicích zdvořile požádá o vízum?“

Gottfried se taky zasmál. „To je blbost, já vím, ale hranice na východě jsou už týdny zavřený. Armáda nepustí ani myš a každý člověk musí nejdřív na dvacet dní do karantény, než ho pustí do Pruska. Každej dopis se vykuřuje chlorem a z Ruska se už nedováží ani obilí, ani ovoce nebo kožešiny.“

„A přesto cholera vypukla v Gdaňsku, jak jsem slyšel,“ odvážil se odporovat Hans.

Gottfried jen zabručel a vrátil se na své místo za výčepem, aby nalil dvěma novým příchozím.

Hans se zvedl. Hlava se mu motala a na okamžik se musel opřít, než se začal nejistě potácet ke dveřím. „Uvidíme se, Gottfriede! Drž se!“ zavolal na hospodského na rozloučenou, než vyšel na ulici.

Smrdutý dusný vzduch jako by mu měl obrátit žaludek. Hans se zhluboka nadechl, narovnal se a šel dál, ale vnitřnosti se mu bouřily, jako by tam tančilo klubko hadů. Hans si přitiskl ruce na břicho. Došel až skoro k mostu, když ho opustily síly. Padl na kolena. V křečích začal dávit – kořalku, pivo, brambory a všechno, co dneska snědl. Jako by všechno naráz chtělo ven ze všech tělních otvorů. Vkleče se třásl po celém těle, smysly ho opouštěly.

„Proboha, Hansi, co je s tebou?“

Zvedl zakalený zrak. Stále v křečích uviděl porodní bábu. „Kořalka mi nepomohla.“

„Přehnal jsi to s pitím, tak se nediv,“ prohlásila Marta, ale i Hans slyšel v jejím hlase nejistotu.

Rázná žena ho popadla v podpaždí a táhla ho k místu, kde kotvila jeho loď. Naproti jim spěchala Hansova matka a pomohla syna dopravit do kajuty.

„Co budeme dělat?“ zeptala se paní Materová úzkostlivě. „Tohle jsem ještě nezažila.“

Marta bezradně potřásla hlavou. „Já taky ne. Asi bude nejlepší, když zajdu pro opravdovýho doktora. Pospíším si,“ slíbila a vyšla po úzkých schůdcích na palubu.

1. DÍL

1. KAPITOLA

Cholera

Marta spěchala městem. Na dvoje dveře klepala marně, lékaři nebyli doma. Kam se má obrátit? Snad se nebohého lodníka ujme mladý doktor Calow. Nebyla si jistá, ale zkusí to. V běhu zabočila do Charlottenstraße a spěchala přes náměstí Gendarmenmarkt s dvěma krásnými kostely. Před domem číslo dvanáct stáli dva muži. Jeden byl ještě velice mladý, vysoký a štíhlý, ale světlé vlasy měl prořídlé a kabát obnošený.

Druhý, o něco menší, byl vysloveně dobře vypadající muž s pozorným, pronikavým pohledem. Zelený frak se zlatými knoflíky dobré kvality mu výborně padl. Marta se vyznala. Nepomáhala při porodu jen ženám ve čtvrtích kolem kanálu. Jako městská porodní bába získala reputaci, že si ví rady i při obtížných polohách, a tak ji často volali i do nádherných domů ve Friedrichstadtu.

Rozdíl nemohl být větší, když pomyslela na vysoké světlé místnosti, které udržovala v čistotě celá armáda služebných. Těhotné paní domu se servírovala dieta vhodná pro její stav a kontrakce jistě nenastaly předčasně jen proto, že by musela tahat těžké konve s vodou nebo štípat dříví na topení. Novorozené dítě umyli čistou vodou a zabalili do novotou vonících šátků, zatímco ženy u kanálu rodily na špinavém rákosí a byly rády, že mají vůbec co jíst, aby mohly dítě kojit. Marta se nedivila, že u Sprévského kanálu žilo mnoho novorozenců sotva pár dnů. Narodit se na takovém místě nebyl dobrý start do života.

Marta pokaždé znovu žasla nad takovou bídou. Proč je svět tak nespravedlivý? Copak neexistuje možnost to nějak změnit? Copak i chudí lidé nemají právo na život?

V myšlenkách se vrátila k nemocnému lodníkovi. Pohlédla na oba muže. Mladší z nich byl doktor Hans Calow, druhého poznala jen podle bujných koní zapřažených v jeho kočáru, které držel sluha na uzdě. O těchto dvou hřebcích mluvil celý Berlín. A o jejich majiteli, druhém vedoucím chirurgovi v Charité, doktoru Johannu Friedrichu Dieffenbachovi.

„Doktore Calowe!“ vstoupila Marta mužům do hovoru. „Promiňte, prosím, ale jde o naléhavý případ.“

Oba lékaři se k ní otočili. Nezdálo se, že by jí měli za zlé, že jim skočila do řeči. Naopak, Dieffenbach na ni pozorně hleděl.

„To je paní Vogelsangová, naše vynikající městská porodní asistentka,“ představil ji Calow. „Co se děje? Těžký porod, předpokládám.“

Marta zavrtěla hlavou a vylíčila stav Hanse Matera.

„Myslím, že to spraví živočišné uhlí a opiové kapky,“ mínil doktor Calow. „Tohle léto máme neobvyklé množství střevních průjmů spojených se zvracením.“

Marta zavrtěla hlavou. „Myslím, že je to něco jiného.“

Po chodníku na protější straně ulice poskakovali dva kluci v krátkých kalhotách a špinavých košilích prozpěvovali: „Jupí hohahu, kořalička na choleru!“ Tuhle rýmovačku v těch dnech vykřikoval kdekdo.

Marta cítila, jak jí přejel mráz po zádech. Doktor Dieffenbach nazdvihl husté obočí.

„Myslíte, že je to cholera? Poslední dny mě volali k mnoha pacientům, kteří si mysleli, že mají choleru, ale vždycky to bylo něco nevinného.“

Marta pokrčila rameny. „Já nevím, ale ujišťuju vás, že jsem v životě viděla už spoustu lidí s průjmem, co zvraceli, ale něco takového jako teď jsem ještě nezažila. Doktore Calowe, pojďte prosím se mnou. Slíbila jsem to jeho matce.“

„Když je to tak naléhavé, měli bychom jet mým kočárem,“ navrhl Dieffenbach.

Marta na něj užasle pohlédla. „Děkuju,“ vyhrkla, než nastoupila za doktorem Calowem do kočáru, Dieffenbach nasedl na kozlík a práskl bičem. Hřebci se okamžitě rozběhli. Sluha, který bujaré koně očividně dobře znal, včas uhnul stranou a potom se skokem vyšvihl nahoru.

Bylo horko k padnutí, když Elizabet odpoledne došla k domku, kde bydlela její sestra. Byl to starý úzký dům, ovšem v lepším stavu než domy naproti, jejichž zadní zdi hraničily s kanálem. Přestože Marie s manželem požívali ten luxus, že bydleli ve vlastním malém bytě, okolní prostředí bylo všechno jiné, než jaké by si člověk přál pro zdravý život mladé rodiny. Rodiče Marie a Elizabet se jako tolik jiných přestěhovali do Berlína z venkova. Poté co byl Napoleon poražen, obyvatelé Pruska se po reformách ministrů von Steina a von Hardenberga mohli konečně usadit tam, kde chtěli. Doufali, že ve městě najdou práci a lepší život, ale nakonec zjistili, že práci v nových továrnách sice mají, ale mzda nestačí na to, aby žili lépe než předtím na venkově.

Berlín rodině nepřinesl štěstí. Matka si zlomila vaz na schodech do sklepa, mladší bratr zemřel na tyfus a otec v loňském roce na tuberkulózu, která ničila plíce dělníků v továrnách tak, až nakonec kašlali krev a v bolestech umírali.

Elizabet otevřela domovní dveře, po úzkých schodech vyšla do patra a zastavila se před zavřenými dveřmi bytu. Na schodišti byla tma a vedro, ve vzduchu byla cítit cibule a nevynesené nočníky.

Zaváhala. Proč vlastně přišla? Když se se sestrou, která byla o čtyři roky starší, viděla naposled, rozešly se v hádce. Elizabet totiž švagra od začátku nesnášela, ale Marie na ni nedala a na prostopášného muže se upnula. Mladší sestra byla přesvědčená, že ji přivede do neštěstí. Hubert se nejdřív pokoušel o štěstí u ní, a když neměl úspěch, přiklonil se ke starší sestře, která jeho netaktní pokusy o sblížení ochotně opětovala. Důsledkem bylo, že jí už měsíce viditelně rostl v břiše nový život.

Elizabet si s odporem odfrkla, když na Huberta pomyslela. Nevypadal špatně, to se muselo nechat, ale ona ho považovala za vychytralého člověka se slabým charakterem a velice vzteklého, zvláště když se napil. Víc než jednou se s ním rozhořčeně pohádala, ale její požadavek, aby se k Marii choval s respektem a ohleduplně, Hubert nevyslyšel. On je pánem domu a žena ho musí poslouchat.

„Uf!“

Do takové pasti Elizabet nikdy nespadne, nedá se ovládat mužem, to si přísahala. Bylo jí nyní devatenáct a otec se ji ještě před smrtí snažil provdat za muže ze sousedství, ale Elizabet se ubránila.

Teď ale přišla za Marií, aby se s ní usmířila. Z rodiny zůstaly jen ony dvě. Aspoň ony musí držet spolu. A taky chce sestře něco říct. Něco, co je pro Elizabet velice důležité. Zhluboka se nadechla, zaklepala a vešla. Byt byl malý. Nejdřív maličká kuchyň, z níž se vcházelo do hlavní místnosti, kde byl stůl, tři židle a pod jediným oknem stála pohovka vybledlé zelenošedé barvy. Za závěsem byl výklenek s postelí. Těhotná Marie seděla na pohovce, ruce složené kolem vzdutého břicha.

„Jdeš pozdě,“ přivítala Marie sestru nevrle.

Elizabet dala ruce v bok a zamračila se. Cítila, jak v ní stoupá nevole. Ne, nebude se omlouvat. Slíbila, že dnes přijde, a je zde. „Byla tady už Marta?“ zeptala se místo toho.

„Byla,“ vyhrkla Marie.

„A je všechno v pořádku?“

„Ano,“ přisvědčila Marie, „za pár dnů to přijde.“

Konec ukázky

Table of Contents

Prolog

1. DÍL

1. KAPITOLA