IKAR

Catherine Miller

99 dní s tebou

IKAR

Catherine Miller

99 DNÍ S TEBOU

Copyright © Catherine Miller, 2019

All rights reserved

Translation © Radovan Zítko, 2021

ISBN 978-80-249-4386-2

Věnováno památce mého dobrého přítele Tima Galey.

Ať je mu navždy sedmadvacet.

Nathanův deník

Mně, Nathanu Foxdalovi, bylo vždycky sedmadvacet. Co si pamatuju, pokaždé když se mě někdo zeptal, kolik mi je, instinktivně jsem odpovídal dvacet sedm. Proč? Kvůli snu, kterého se nemůžu zbavit. Ten věk se mi vnucuje. Ale teprve teď, těsně před mými narozeninami, se sen může naplnit.

Dvacet sedm let jako by nebylo ničím významným. Nepojí se k nim žádný iniciační rituál. Čísla nejsou kulatá. A přesto je to rok, na který čekám celý život. Rok, kdy umřu.

Je zvláštní, že můžu říct s tak naprostou jistotou, kdy vydechnu naposledy. Hlavně když důvod, proč tomu věřím, je jenom hloupý vracející se sen. Ale zdá se mi tak často, že jeho pravdivosti věřit musím. Zítra začne můj poslední rok a já s tím nemůžu dělat nic jiného než žít, jako by i každý den byl ten poslední.

Kapitola 1

Emma

Tohle pro Emmu Greenovou nebylo typické ráno. Obvykle dodržovala pevně zaběhnutý rituál: vstávala s budíkem, aby pomohla matce s ranními léky, takže měla omezený čas na vlastní přípravu. Jenže dnes postávala nahá před vysokým zrcadlem na chodbě, dlouhé hnědé vlasy jí zakrývaly ramena, ale zbytek těla měla odhalený.

To nevadilo. Emma věděla, že matka na svlečenou dceru kvůli své omezené pohyblivosti nenarazí. Obava z nárazu vlastně bránila matce dělat spoustu věcí. Zejména žít.

Emma se otočila, aby se na sebe podívala z profilu. Takhle, levým bokem k zrcadlu, nebylo vidět nic. Vypadala normálně, i když si musela přiznat, že na někoho, kdo ještě nepřekročil třicítku, má trošičku víc tělesného tuku. V poslední době cvičila jen tehdy, když na konci dne zvedala matčiny nohy do postele.

Hodiny, kterými si v hlavě odměřovala čas potřebný k nejrůznějším povinnostem, když se každé ráno chystala do práce, jí připomněly, aby to neprotahovala. Ještě jednou se od svého odrazu v zrcadle otočila, aby se na sebe nemusela znovu dívat zepředu. Nepotřebovala se přesvědčovat, už věděla, že něco není v pořádku.

Teď se postavila k zrcadlu pravým bokem a odvážila se kouknout. Přejela si ukazováčkem po kůži, po křivce prsa. Připomnělo jí hlavičku starožitné panenky, kterou si matka nechává u sebe v ložnici a která z ní nikdy nespouští divný, upřený pohled.

Emma zrakem přejela opačným směrem. Zaoblenost nic nenarušovalo. Rozdíl mezi touto a druhou stranou byl naprosto jasný. Zamrkala a zadívala se na mateřské znaménko poblíž dvorce. Na plochou bradavku. Na tu, která už tři dny neožila.

Pouze tentokrát se Emma vykašlala na svou zásadu být připravena na všechny povětrnostní podmínky. Po velmi otevřené konfrontaci před zrcadlem si svázala vlasy do volného drdolu a rozhodla se, že si vezme tenoučkou blůzku. Ani zdaleka nestačila do deště. I přesto se Emma vydala k autobusové zastávce a nevšímala si ledového větru, ve kterém by jindy promrzala na kost.

Dnes byla z kamene. Chtěla cítit, jaké to je, když je člověku zima. Opravdu zima. A není zabalená do spousty vrstev, které by si obyčejně vzala na sebe, když foukalo tak pronikavě a každou chvíli hrozilo, že se v dešti objeví sněhové vločky nebo začne naplno sněžit.

Ten pocit si během krátké chůze po Timberley Drive stihla osvojit. Vrstvy oblečení jí dosud bránily vnímat chlad všemi smysly, byť to teď bylo poprvé, kdy zažívala třeskutou zimu. Chloupky na pažích měla zježené – panečku, těch je, když je teď vidí pořádně – a cvakaly jí zuby, ale moc si přála, aby něco podobného udělala už dávno.

Až na to, že to nezabralo. Čím větší chladno jí bylo, tím jasněji si uvědomovala, že ani v ledovém větru a dešti jí bradavka k životu nevypučí.

Když konečně dorazila za roh na hlavní ulici a schovala se na zastávce, měla pocit, že nikdy nebyla živější. Možná si teď bude vážit těch bláznů, kteří chodí v kraťasech, třebaže leje jako z konve.

Shlédla na promočenou blůzku, která se jí přilepila k podprsence: levé prso výrazně reagovalo na zimu, pravé zůstávalo neochvějné ve své netečnosti.

„Jste v pořádku, slečno?“ Starší paní s nákupním vozíkem v závěsu čelila dešti v kabátu ošlehaném větrem. Pokud už do obchodů vyrazili důchodci, musí být skoro devět. To znamená, že přijde pozdě do práce. Nikdy do práce nechodila pozdě.

Normálně by se zapojila do zdvořilostní konverzace, ale dnes se k odpovědi nepřiměla.

„Já jen že to vypadá, že se vracíte domů po noci s nějakým chlapem.“ Stará paní se zachichotala. „Snad stál za to, slečinko. Do tohohle počasí byste si měla vzít něco teplejšího. Radši se rychle vraťte domů, milá zlatá, než se nastydnete.“

Vtom se Emmě spustily jako vodopád horké slzy, které neměla sílu zastavit. Zalapala po dechu a natáhla do plic tak pronikavě mrazivý vzduch, že zakňučela jako zraněné zvířátko.

„Božínku, zlato. Moc se omlouvám. Nechtěla jsem se vás dotknout. Žádný mužský nestojí za tolik slz,“ pokračovala paní a snažila se ji utěšit, ale naprosto špatným způsobem.

Emma se sebrala. „Děkuju,“ odpověděla, i když si nebyla jistá, za co děkuje. Jen chtěla říct něco slušného, než uteče.

Je to na houby. Dnes Emma nebude mít sílu jít do práce. Musí udělat, co odkládala. Ozve se své doktorce. Přestane strkat hlavu do písku.

Rozběhla se pryč s obličejem k obloze a bylo jí jedno, jestli zakopne nebo jestli ji někdo uvidí. Chtěla, aby jí déšť bubnoval na kůži. Chtěla cítit živly.

Přála si, aby se teď vracela ve včerejších šatech domů z cizího bytu. Aby za sebou po noci strávené pod tíhou mužského těla ráno nechala prohřátou, pohodlnou dvojitou přikrývku. Aby mu napsala vzkaz s telefonním číslem, ale že zároveň tak úplně nečeká na pokračování. Aby byla dost bezostyšná na to, že se vydá na ulici s rozmazaným make-upem a vyčpělým parfémem, a aby tomu vztahu na jednu noc nevěnovala téměř žádnou myšlenku.

Místo toho – a tím si byla dost jistá – z ní bude žena, která přijde o pravé prso před tím, než přijde o panenství.

Kapitola 2

Nathan

Nathan Foxdale se řídil pravidlem, že by se mělo žít nadoraz, rychle a beze strachu. Jenže tajil, že ve skutečnosti ten strach miluje. Ve skutečnosti nával adrenalinu, který se dostavil pokaždé, když vyskočil z letadla, není známkou nadšení ze života, ale všudypřítomné hrůzy z konce. Nechtěl promarnit jediný den. V tom spočíval onen strach, pokud nebude žít na maximum, hrozí, že nebude žít vůbec. Ten strach ho celá léta poháněl k cestování po světě. Také ho nakonec přivedl zpět do Anglie, aby se zde věnoval svým milovaným tandemovým seskokům.

Poslední sólový seskok absolvoval už celkem dávno. Jeho práce většinou obnášela, že má k hrudníku připásaného někoho, koho čeká životní adrenalinové opojení. Ať šlo o kohokoli, ti lidé byli očividně vyděšení vždycky a někteří potřebovali uklidňovat mnohem víc než ostatní.

Dnes dopoledne byli v budově AirFly čtyři instruktoři a jen tři klienti, takže měl nezvyklou příležitost seskočit s padákem, aniž by musel někomu dělat průvodce nervózními okamžiky v letadle a nepříjemným manévrem k otevřeným dveřím, pět kilometrů nad zemí.

Dnes instrukce před skokem podával Derek. Pro zúčastněné to vždycky znamenalo přetížení smyslů. Zatímco se snažili poslouchat podstatné informace týkající se bezpečného dopadu, ostatní instruktoři kroužili kolem nich a kontrolovali, jestli jsou všechny pojistky na svém místě a zda mají letecké brýle a kožené čepice správně nasazené a popruhy zapnuté.

Nathan to napětí ve vzduchu vždycky vycítil, a i když tím už procházel skoro tisíckrát, zdrcující přítomnost toho pocitu si uvědomoval pokaždé. Patřilo to ke kouzlu téhle práce. Nejen že si mohl užívat adrenalinové rauše z toho, co dělal, ale také mohl absorbovat statickou energii vytvořenou očekáváním ostatních.

Tu řeč znal nazpaměť, sám jich pronášel už nepočítaně. Dnes se soustředil, aby si seskok pořádně užil, a tentokrát se důkladně a pomalu připravoval.

Nasoukal se do kombinézy a provedl bezpečnostní kontrolu vlastního padáku. Oba zbývající instruktoři byli jeho blízcí přátelé, Tim a Antonio. Všichni už se v oblasti tandemových seskoků pohybovali nějaký čas a tvořili pevně semknutou společnost. V recepci hlavní budovy seděla Leanne, Timova přítelkyně, a udržovala podnik v chodu. Docela je honila, ale to také bylo potřeba, když vzal v úvahu, jakou prací se zabývají.

Nakonec, spokojený s tím, že padák je připravený, jak má být, si ho přehodil na záda a upevnil zapínání.

„Jau!“ vyrazil bezděky nahlas, takže se k němu otočila celá skupina instruktorů a klientů. Dokonce i Leanne to přimělo, aby odešla ze svého obvyklého místa za recepčním pultem.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se se starostlivým výrazem.

„Jo, je to dobrý. Jen jsem se skřípnul.“ Nathan si promnul hrudník.

„Nemám ti dojít pro lékárničku?“

„Jsem v pohodě, fakt.“ Nebyl si úplně jistý, ale nechtěl teď působit rozruch.

Derek, majitel firmy a nejstarší instruktor, přišel zkontrolovat, jestli je všechno, jak má být. Leanne se vrátila do recepce.

„Jseš OK, kámo? Většinou si z nějaký bolístky nic neděláš.“

Nathan si masíroval hruď. Bolest ještě nepřešla. „Přiskřípnutej chlup na prsou,“ zalhal.

Derek se široce zazubil. „A to jsem si myslel, že vy kluci jste v dnešní době úplně hlaďounký. Dej si na to led, jestli to bolí. Nemusíš teď letět.“

„Ne, to je dobrý. Jenom že jsem to nečekal.“

„Určitě?“ Derek ho počastoval vážným pohledem a pak se vrátil ke klientovi, mladíkovi, který jako by se měl každou chvíli počůrat.

Nathan si nebyl jistý, ale stejně přikývl.

Když teď měl trochu prostoru, uvolnil popruhy a ještě trochu si promnul prsní sval. Ale čím víc si ho mnul, tím víc si uvědomoval zdroj bolesti. Nějakou bulku. Byla malá. Skoro nepostřehnutelná. Když však měl na hrudi pevně přitažené popruhy, bolelo ho to jako nikdy předtím.

„Hotovo, Nathane? Čas vyrazit,“ zavolal Derek jeho směrem, když už měl všechny instrukce za sebou.

„Jasně,“ odpověděl, utáhl popruhy a dával si přitom pozor, aby ho to opět tolik nebolelo.

Třebaže už seskakoval víckrát, než je dní v roce, nikdy to nepřestal počítat. Snad je poetické, že tohle je číslo 666. Možná bude dnešní seskok tím posledním.

Všechny prvky tandemových seskoků byly vždycky stejné: start letadla, bezpečnostní kontroly, napětí ve vzduchu, pořadí, ve kterém z letadla skákali, informace, co říkali klientům. Všechno bylo normální, obloha na leden podivuhodně jasná a modrá.

Nathan měl jít poslední, bez klienta, kterého by měl připoutaného k hrudi a který by si nadělal do kalhot. Rád by si myslel, že to je vtip, ale i to se stalo. Byl spokojený, že s sebou nikoho nemá. Zátěž té bulky, která ho tlačila do hrudníku, stačila víc než dost.

Mohl by to být jen nějaký ošklivý pupínek. Beďar, který si pěstoval svou hnusnou hlavičku, když se Nathan nedíval. Ale věděl, že je to něco víc. I když se nesvlékl, aby se pořádně podíval, už věděl, že něco není v pořádku. Nečeká ale na tohle vlastně celý život? Vždycky zůstávala jen otázka, jak ten konec nastane. A tady to je, v úhledném balíčku ne větším než hrášek.

Když přišel čas seskočit, Nathan u otevřených dveří zaváhal, tak jako vždycky. V tom prudkém závanu vzduchu by si připomněl každý, jaké je být naživu. Kvůli té chvilce dělal tuhle práci, potřeboval si to potvrdit.

Letadlo se zachvělo mezi mraky – stále ještě mu připadalo neskutečné, že se kovový stroj udrží na obloze – a on si pro sebe počítal do tří a jako vždycky skočil na dvě. Tuhle drobnou krutost si neodpouštěl u žádného z klientů – přimět je ke skoku těsně předtím, než byli připravení. Podle jeho teorie by při čekání na to, až budou připravení, lidé přišli o půlku životních příležitostí.

Několik okamžiků ho to vleklo vzduchem jako suchý keř vyprahlou stepí, vítr se mu opíral do končetin a snažil se ho dezorientovat.

Nathan miloval ten úžasný zvuk vzduchu, kterým prolétal. Každičký aspekt skákání s padákem k zemi jasně svědčil o tom, že by se do něj neměl pouštět každý. Že je to podnik, který se vymyká lidským schopnostem. Ten zvuk se nepodobal ničemu jinému, a teprve když si na něj znovu zvykl, začalo mu být jasné, kde je země.

Za vteřinku se mraky rozestoupí a on zřetelně uvidí pod sebe, bude si moct užívat pohled na plátno krajiny. Na světě nevěděl o ničem jiném, co by člověka zároveň tak izolovalo, a přesto ho tolik rozradostňovalo. Byl sám, letěl oblohou a na okamžik zavřel oči a opájel se tím pocitem. Než se mu sestup vymkl z rukou, roztáhl paže a nohy, aby se stabilizoval ve větru, který na něj útočil vší silou.

Dokonce i během té chvíle volného pádu mu z hrudníku vystřelovala bolest. Maličká, bezvýznamná bulka, o které před hodinou ani nevěděl, dělala větší rozruch než vítr, kterým plachtil.

Teď už měl počítat.

Sestup.

Vědět, kdy je ten pravý čas.

Správný okamžik.

Otevřít oči.

Trhnout za šňůrku.

Nechat se vytáhnout k obloze rozevírajícím se padákem.

Pohyb, který ho zachránil.

Pokaždé.

Konec ukázky

Table of Contents

Kapitola 1

Kapitola 2