Věk magie

Do propasti

Ukážka z elektronickej knihy

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Bernd Perplies

Věk magie – Do propasti – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Gentlemanům z „Lóže zlaté kostky“.

Stále je pro mě radostí, hravě a v důvěrném kruhu

s vámi i proti vám táhnout do války.

MEZIHRA:

Síla stvoření

„Magie je především tvůrčí síla. Proto je nutné rozhodně protestovat proti všem obviněním, která tvrdí, že je zodpovědná za smrt živých tvorů. Magie oživuje hmotu, mění ji a proměňuje ji v nové formy. Ve skutečnosti je pravým opakem smrti. Samozřejmě, že ke smrti může dojít v důsledku magických nehod. Ty je ovšem nutné připsat na vrub pozemským vlivům, například pádům z výšky. Magie ve své čisté, syrové podobě nikdy nezabíjí.“

Petas Marazor

ATLANTIS – MYTHOS UND WAHRHEIT, str. 42

Bezčasí.

Někde.

První, co zaznamenaly její navracející se smysly, bylo vzdálené zadunění – temný rachotivý zvuk připomínající odrážející se ozvěnu v horách. Zprvu si vůbec neuvědomila, že to, co slyší, je hřmění. Trvalo jí jen okamžik, než dokázala ten zvuk pojmenovat. Ale vzápětí pro ni to pojmenování zase ztratilo význam.

Připadala si zvláštně lehká, jako by vůbec nic nevážila. Ale neměla pocit, že někam padá nebo že ji unáší silný vítr. Spíš jí to připadalo, že se vznáší v něčem, co má hustotu vody, ale zároveň je to suché a nehmotné jako vzduch. Vlastně by se z toho podivného stavu měla cítit dost nejistá, ale necítila vůbec nic.

Zahřmění se zopakovalo a doprovodilo ho kovové zaskřípění. Otřásla se a z ničeho nic jí na mysli vytanul útržek výjevu: mladá dívka s kaštanově hnědými vlasy, oblečená do bílé noční košilky, stojí v otevřených dveřích vesnického domku a pozoruje zarostlý park. Je dusné pozdní léto a nebe je zatažené těžkými temnými mraky. Hřmí a oblohu protínají blesky, v korunách stromů řádí silný vítr. Děvče okouzleně sleduje blížící se bouři a sílu živlů. Zvědavost je silnější než strach. Náhle uhodí blesk do jednoho z nedalekých stromů a rozetne starý kmen téměř ve dví. Dívka se zachvěje a ze země jí skrze chodidla bosých nohou stoupá vzhůru až k páteři slabé mravenčení.

Ocitla jsem se snad uprostřed nějaké bouře? zeptalo se v duchu vznášející se děvče. Celý výjev opět vymizel a rozhostila se tma. Teprve teď ji napadlo, že vůbec nic nevidí, ale zároveň si uvědomila, že s tím může něco dělat. Musí jen… musí jen…

Myšlenka jí unikla. Jako by byl její duch obalený vatou. Slova a obrazy přicházely a odcházely, na chvíli získaly nějaký význam, aby se v následujícím okamžiku opět vsákly jako voda do vyprahlého písku. Spatřila před sebou obličej ukrytý v polostínu. Zíraly na ni kulaté oči bez víček, černé jako leštěný onyx. Do nosu se jí vracela vzpomínka na nasládlý zápach. Vzápětí pak pocit stísněnosti. Chtěla bych se pohnout, ale nemůžu! Nohy, ruce ani hlava mě neposlouchají!

Znovu se na ni upřely ty temné lesklé oči, mrtvé a zároveň smrt přinášející. Kolem ní se mihl záblesk, jako by se paprsek světla odrazil v kousku nějakého kovu. Vzápětí se jí sevřelo nitro při vzpomínce na neskutečnou, strašlivou bolest. Zmocnila se jí panika, a přestože ta vzpomínka – stejně jako všechny ostatní – hned nato vyprchala, stejně rychle jako mořská vlna omývající pobřeží, někde v hrudi zůstal nepatrný, trýznivý pozůstatek smrtelného strachu. Palčivé cizí těleso, kterého se její prchavý rozum pokoušel zachytit.

Kde to jsem? Co se stalo?

Tyto otázky si položila poprvé. A na mysli jí podivně opožděně vytanula i další otázka: Neměla bych být mrtvá? Ale proč by měla být mrtvá? Jak ji to vůbec napadlo? Pokoušela se soustředit na slova a obrazy vynořující se v její hlavě, zachytit je a poskládat do něčeho, co by dávalo význam a pomohlo jí osvětlit, co se vlastně přihodilo. Spatřila krásný dům nedaleko rozlehlého parku – Hyde Park, blesklo jí hlavou. V domě byl pokoj s květovanou tapetou a velkou postelí s nebesy, zjevně patřící mladé dámě – mně? A nečekaně z temnot jejího vědomí vystoupilo jméno: Elisabeth…

Elisabeth Holbrooková…

Zkoumala tu myšlenku ze všech stran jako zvláštní exotickou rostlinu. Nemohla se ubránit dotěrnému pocitu, že jí to jméno musí něco říkat. Se směsicí ostychu a zvědavosti se ji v duchu pokusila pevně uchopit a ztotožnit se s ní. A tehdy si uvědomila: To jsem já!

Poznání ji zasáhlo jako kámen vhozený do poklidných vod jezera. Kruhovitě se rozbíhající vlny, které v ní ten symbolický kámen vyvolal, vynášely z temnot jejího vědomí na hladinu další obrazy. Před jejím vnitřním zrakem poletovaly výjevy z jejího londýnského života. Vybavovala si bezstarostné dny, které trávila s přítelkyní Sarah Harkerovou. Jejich vzrušující návštěvy v redakci magazínu Strand. A pak před sebou spatřila mladého muže: tmavovlasého, s inteligentníma očima a plného zdvořilé zdrženlivosti. Jonathan…

Její nitro zalil pocit tepla. Vzpomněla si na plachý stisk ruky, na něžný pohled. Odehrálo se mezi nimi něco dobrého – anebo se to alespoň mohlo odehrát. Ale do jejího vědomí se vetřely další vzpomínky a Jonathanův obraz zkalily: divoká rvačka před očima početných hostů hotelu Savoy; ve spěchu sepsaný dopis, který vyvolával víc otázek, než kolik nabízel odpovědí, zvěsti o Jonathanově propuštění z magazínu Strand a o jeho hádce s přítelem Robertem… Obraz mladého muže čím dál víc šedl a podivně se chvěl, jako by se ocitl za clonou padajícího deště. Zároveň s tím pocit tepla v Elisabethině břiše sílil a měnil se v pocit zlosti a zklamání.

Náhle Jonathanovu postavu překryl obličej jiného muže. Zatímco Jonathan se ocitl nedosažitelně daleko, byl tento muž až příliš blízko. Zpod širokého okraje klobouku na ni zíraly onyxově černé oči… Ne, byla to tmavá skla slunečních brýlí a spodní část mužova obličeje se skrývala za tuhým límcem kabátu. Před očima spatřila ruku v rukavici, v ní se zableskla černá čepel, ve které se odráželo mnohobarevné mihotavé světlo.

Elisabethino hrdlo sevřel strach. V jejích útrobách se mísil hněv s hrůzou. Jonathane, pomoz mi! vypravila ze sebe nezvučně. Ale Jonathan už u ní nebyl. Oddělilo je nekonečno. Pohlédl na ni a pak zvedl ruku a podíval se na něco, co v ní držel. Znovu obrátil zrak k ní. Jeho tvář byla chladná, bledá, popelavě šedá.

Poté se odvrátil…

Jonathane!!!

… ale vtom jí zakuklenec vrazil černou čepel do břicha a ji ochromila exploze palčivé bolesti. Cítila, jak jí světlé šaty vlhnou a těžknou její vlastní krví, a zmocnil se jí pocit nevýslovného strachu, strachu ze smrti…

Jako by se probouzela ze zlého snu, s obrovským úsilím, a zatímco ztěžka oddychovala, prudce otevřela oči.

Ale neprobudila se ze zlého snu. Probudila se ve zlém snu.

Před ní se rozevírala propast vedoucí do pekla. Ona sama se vznášela ve vzduchu nad jejím ústím. Ovívaly ji světle žluté mlžné výpary, jiskřící a praskající, jako by je tvořily tisíce elektrických výbojů. Odněkud vycházelo hřmění a šířilo se nekonečným prostorem. Mnohobarevné hrozivé přítmí kolem ní prosvětlovaly blesky. Hluboko pod ní, stovky metrů kolmo dolů, zelo obrovské oko gigantické větrné smršti. Ohnivě červené a temně fialové proudy unášely černošedá mračna, která se shlukovala a přeskupovala zcela nepřirozenou rychlostí a vytvářela široké víry okolo trychtýřovitého středu, v němž se míhaly blesky jeden za druhým.

Elisabeth vykřikla a trhla sebou, jako by tím snad mohla hrozivý pád do propasti odvrátit. Koutkem oka nad sebou zahlédla cosi děsivého. Jako by z hlubin vzhlížela k něčemu, co připomínalo rozbouřenou vodní hladinu vznášející se na nebi, skrz kterou procházely třpytivé světelné bubliny. Znovu někde zahřmělo. Úder hromu a jeho dunivý dozvuk roztřásl energetickou stěnu nad její hlavou jako jemně napnutou tenounkou membránu. Vzápětí nato stěna explodovala a do všech stran se rozlétla sprška hvězdných střepů. Rozervaly hory mračen a řítily se směrem k Elisabeth. Znovu vykřikla hrůzou a instinktivně si ukryla obličej za překříženými pažemi. Její tělo pohltil hukot ohnivého pekla a bolestivě ji rval za všechny údy. Za okamžik bylo po všem. Sňala ruce z obličeje a poprvé vzala na vědomí, že stále ještě má cosi jako tělo. Ale něco nebylo v pořádku…

Kůži na rukou a předloktích prosvítající pod roztrhanými šaty měla světle šedou. Na hřbetech rukou a vnitřních stranách zápěstí prosvítaly černé žíly. Její nehty připomínaly zrohovatělé drápy. Celé tělo měla poseté ranami, ze kterých trčely namodrale zářící střepy.

Elisabeth se rozšířily oči hrůzou a prudce se jí rozbušilo srdce, když zvedla či sklonila hlavu, – nebyla si zcela jistá –, aby překontrolovala i zbývající části svého těla. Z těla jí visely cáry potrhaných světlých šatů. Její kůže měla všude, kde prosvítala skrz díry, hnilobně šedavý nádech a z míst, kde ji poranily ostré střepy, se řinula černá krev. Připadalo jí, že na stehnech a nad lokty cítí něco tvrdého, a když se vzrůstající panikou zaťala drápy do látky a trhla, spatřila zrohovatělé pásy, které se jako strupovité zduřeniny táhly po vnějších stranách jejích nohou a paží až na záda.

Teprve nyní si uvědomila stín vznášející se nad svými zády, který doposud vnímala jen zcela mimochodem, aniž by mu v panujícím chaosu a řádění živlů věnovala bližší pozornost. Otočila hlavu a podívala se přes rameno. Pod bílými cáry jejích šatů se skrývalo něco cizího, velkého, něco…

Roztřeseně se přinutila sáhnout si na záda a zabořila drápy do látky. Se sténáním za ni tahala a snažila se ji roztrhnout. Část látky se jí podařilo odsunout, část odtrhnout a na zádech nahmatala něco tvrdého. S obličejem zkřiveným námahou se pokusila na to dosáhnout. Náhle se se škubnutím po její pravé i levé paži rozevřela dvě obrovitá černočerná křídla vyrůstající ze středu jejích zad a vzdouvala se ve věčném pekelném větru.

Třetí Elisabethin výkřik byl nejhlasitější. Nekonečnými dálkami sféry magie se rozlehl zuřivý jekot plný hněvu, zoufalství a strachu.

KAPITOLA 27

Nejistá spojenectví

„Vévodkyně z Yorku se těší nejlepšímu zdraví. Zpráva tiskové kanceláře Press Association, že manželka budoucího následníka trůnu zemřela ve tři hodiny ráno v Sandringham House při porodu svého nejmladšího syna, se ukázala být nepravdivá. Tato pověst vznikla v souvislosti se smrtí vévodkyně z Bedfordu a byla již dementována v oficiálním prohlášení. Stojí v něm, že vévodkyni z Yorku i jejímu synovi se daří dobře.“

London Times, 24. duben 1897

24. duben 1897, 13:02 hodin SEČ

Atlantický oceán, přibližně 450 mořských mil jihozápadně od Anglie

Na Atlantiku panovalo přívětivé dubnové odpoledne. Vzduch se sotva pohnul a moře se lesklo pod slunečními paprsky.

V salonu vzducholodě Gladius Dei panovalo výrazně chladnější ovzduší, které ovšem nemělo nic společného s aktuální teplotou v místnosti. Lionida Diodatová stála u řady oken s rukama sepnutýma na břiše. Skrz žlutá skla svých brýlí pozorovala skupinu mužů s rozzlobenými výrazy ve tvářích stojících proti sobě ve středu salonu.

Na jedné straně kapitán Friedrich Wilhelm von Stein, velitel Gladius Dei. Modrá uniforma s červeným límcem a zlatými knoflíky působila tak naškrobeně, že by snad stála vzpřímeně, aniž by ji měl kdokoli na sobě. Von Steinova pravička spočívala na rukojeti jeho důstojnické šavle, levou rukou si nakrucoval svůj skvostný knír. Jeho doprovod tvořili dva němečtí vojáci s rukama připravenýma tasit revolvery. Za nimi přešlapoval Emilio Scarcatore, Lionidin společník. Vědec nervózně pomrkával.

Proti těmto mužům stála nanejvýš podivná trojice: kultivovaný, i když poněkud zpustlý gentleman v hnědém tvídovém obleku, přes který měl přehozenou ušpiněnou pelerínu, vztekle se rozhlížející chlapík v dlouhém drožkářském plášti a s kšiltovkou, jehož chlupatá lýtka byla zakončena neforemnými kopyty, a drobná stříbrošedá pruhovaná kočka s jednoznačně nadpřirozeným průsvitným stříbřitým tělem.

Zatímco muži ostražitě pozorovali von Steina, seděla kočka zcela klidně na podlaze salonu a rozhlížela se. Člověk měl dojem, že ji okolní dění pranic nezajímá. Ale když se Lionida náhodně na okamžik setkala s pohledem jejích zelených očí, zamrazilo ji v zádech. Tohle zvíře ví naprosto přesně, co se tu děje, a všechny bedlivě sleduje!

„Pánové, domnívám se, že nám dlužíte vysvětlení. Proč se nacházíte ve člunu uprostřed oceánu?“ ukončil německý důstojník napjaté mlčení. Promluvil anglicky, protože jejich hosté – alespoň podle oblečení soudě – pocházeli z Britských ostrovů. Ovšem jeho přízvuk byl stejně nepřeslechnutelný jako panovačný podtón v jeho hlasu.

Možná jsem měla ten rozhovor vést já, pomyslela si Lionida. Vypadá to, že diplomacie nepatří k jeho nejsilnějším stránkám. Na druhou stranu jí stále zbývala možnost zasáhnout jako uklidňující element, pakliže by se situace měla nadále vyostřovat.

Muž v drožkářském plášti připomínající satyra se zamračil. „Proč nevysvětlíte vy nám, co děláte tady venku s tímhle létajícím monstrem?“ zavrčel nepřátelsky.

Von Stein se ostře nadechl a vypjal hruď. „Mohli byste projevit trochu vděčnosti. Kdyby nebylo nás, tak byste tam dole uprostřed oceánu dozajista zemřeli žízní!“

Zdálo se, že satyr má připravenou další vzteklou odpověď, ale jeho společník mu položil ruku na rameno. „Mrzí mě, že to musím přiznat, ale v něčem má pravdu, Randolphe. Dovolte, teď já.“ Muž v peleríně se usmál, ale vypadalo to, jako by právě kousl do citronu. Pak se obrátil k Lionidě, buď ze zdvořilosti, anebo měl podezření, že ten štěkající Němec je jen bojovný pes na vodítku nějaké autority v pozadí.

„Mé jméno je Moriarty, Arthur Moriarty, kouzelník na volné noze a pomocník ve všech životních situacích,“ představil se a naznačil úklonu. „Rád bych vám předal svou vizitku, ale obávám se, že u sebe momentálně žádnou nemám. A vy jste…?“ Pohlédl s očekáváním na Lionidu.

Tak dobře, pomyslela si. Vyložil nám část svých karet, tak mu to oplatíme stejnou mincí. „Jmenuji se Francesca Buitoni a…“ Ucítila v hlavě sotva znatelný záchvěv. Nepřestala se tvářit přátelsky, ale pokračovala o něco chladněji. „Doporučovala bych vám, abyste koukal z mé hlavy zmizet, jestli nechcete, abych vás a vaše společníky nechala shodit z paluby Gladius Dei do moře.“

„Prosím za prominutí.“ Moriarty nepatrně sklopil hlavu. Sice se snažil působit náležitě provinile, ale Lionidě neunikl krátký záblesk v jeho očích. Vždyť to byl test, uvědomila si. Chtěl zjistit, jestli si toho, co udělal, všimnu, aby lépe odhadl mé síly. Tenhle pan Moriarty je mazaný, panečku. V duchu se usmála. Tohle setkání by ještě mohlo být zajímavé.

„Takže vy jste kouzelník,“ vnutil se zpět do jejich rozhovoru von Stein. Kapitánovi se zjevně vůbec nelíbilo, že ho přehlížejí.

„To už jsem říkal,“ potvrdil Moriarty. „Protože tento váš létající stroj vykazuje rozsáhlé – a troufám si tvrdit: nanejvýš úchvatné – schopnosti manipulovat s vlákny, byl jsem vůči vám v tomto ohledu zcela otevřený.“

„A co vaši společníci?“

Moriarty sklonil hlavu. „Když dovolíte: Moran, moje kočka, a toto je pan Brown, který si, navzdory svému vzhledu, nepřeje být zaměňován za jakákoliv řecká přírodní strašidla. Jeho poněkud neobvyklý vzhled zavinila politováníhodná magická nehoda – ovšem srdcem je to pravý Londýňan, muž z ulice.“

„Nemusíte jim hned vyprávět celej můj životopis,“ zavrčel jeho společník.

„Nebudu nic přehánět,“ odpověděl Moriarty, který musel mít očividně poslední slovo. „Zatím netušíme, zda jsou tito gentlemani přátelé, či nepřátelé.“

Leonině neušlo, že se o ní nezmínil. Předpokládala, že ji nechtěl urazit a zahrnout ji mezi muže, a že na ni už svůj názor má.

„Než se budeme věnovat této otázce, mohli bychom náš zdvořilostní rituál představování ukončit,“ prohlásila Lionida. „Kapitána von Steina již znáte. A toto je signore Emilio Scarcatore. Doprovází mě na cestách.“ Ukázala na vědce z instituce Oficium contra Magiae. Ten kývl hlavou na pozdrav.

Strašidelné kočce Moran se zježila srst na hřbetě a ocasem neklidně mávala ze strany na stranu. Moriarty opětoval Scarcatorovu úklonu s přimhouřenýma očima. Cítí, že s ním něco není v pořádku, všimla si Lionida. Za normálních okolností se její společník usilovně snažil tajit skutečnost, že je deflektor. Ale skrýt svůj zvláštní vztah k magii se mu před Moriartym a Moran očividně příliš nedařilo. Vám toho asi moc neunikne, pane Moriarty, že? Ale já si svá tajemství ochránit dovedu.

„Tak abychom se vrátili k vaší otázce, zda jsme přátelé, nebo nepřátelé…“ Kouzelnice-agentka mávla ledabyle pravou rukou, aby rozptýlila pozornost hostů a aby sama trochu zapátrala v pravdosvětě. „To záleží na tom, v jakých službách jste a jaké máte úmysly.“

Skutečný svět se odhrnul jako závěs a Lionida spatřila nažloutle se třpytící změť vláken, která je pohledu obyčejných lidí skryta. Blyštivá vlákna se táhla křížem krážem přes salon vzducholodi a přítomné osoby halila do neprostupného přediva. Soustředila se na Moriartyho. Vcelku ji ani moc nepřekvapilo, že se jeho aura vláken vyznačovala nic neříkajícími náhodnými pohyby. Kouzelník se před prověřováním v pravdosvětě chránil. Proto se při odpovědi na otázku, zda jí říká pravdu, nebo ne, bude muset spolehnout pouze na své pocity.

Moriarty si odkašlal. „Na to, v jakých službách jsme, se nedá dnes odpovědět tak snadno jako dříve. Kdysi jsem patřil k Řádu Stříbrného kruhu, ale tak tomu už nějaký čas není. Kromě toho Řád v podobě, v jaké jsme ho znali, už stejně neexistuje.“

Při jménu britského kouzelnického společenství Lionida zpozorněla. V hlavě jí do sebe začaly zapadat jednotlivé střípky mozaiky. Od včerejšího večera jsme na cestě k souřadnicím, kde by se podle Emmy měl nacházet prazdroj magie. Letíme přibližně stejným směrem, kterým pluje i šílený Wellington se svou oživlou ponorkou. A nyní jsme vylovili z moře dva kouzelníky, kteří patří k Řádu Stříbrného kruhu – nebo k němu patřili. Mohli by to být uprchlí zajatci? Že došlo k boji mezi stoupenci Prvního lordmága Alberta Dunholma a věrnými Victora Mordreda Wellingtona, to už víme. Jestli je tomu doopravdy tak, pak máme společného protivníka.

Lionida se rozhodla, že tomu přijde na kloub i za cenu určitého rizika. Ostatně tím, že něco málo prozradí, toho příliš neriskuje. A jestli se z těch dvou mužů a kočky přece jen vyklubou nepřátelé, snadno se jich zbaví. V tom jí dozajista může významně pomoct Scarcatore. Postoupila o krok dopředu a nepatrně sklonila hlavu. „Zkraťme to, pane Moriarty. Víme, že došlo k rozštěpení Řádu. A je také všeobecně známo, že kontrolu nad Řádem převzal lordmág Wellington. Mimoto se mu podařilo v mořských hlubinách otevřít prazdroj magie a uvolnit tím nesmírně nebezpečné magické síly. Víte o tom něco?“

Moriarty s Brownem si vyměnili rychlé pohledy. Z Moriartyho aury se nedalo nic vyčíst, ale z jeho společníka vyzařovaly obavy. Lionida pocítila náznak triumfu. Možná, že jsi v magii zdatný, můj neohrabaný příteli – možná jsi mnohem silnější než já. Ale schází ti sebeovládání. Moriarty mě zmást může, ale tobě se to nepovede.

Třeba se jí někdy v budoucnu tohle zjištění bude hodit.

„Signora se vás na něco ptala,“ zaskřehotal von Stein, když se mlčení mužů vylovených z moře protahovalo.

Moriartymu nestál německý důstojník za pohled a obrátil se opět k Lionidě: „Inu, když jste tak upřímná, budu k vám upřímný i já. Mám podezření, že v osobě Wellingtona proti nám stojí člověk, kterého bychom oba rádi viděli zbaveného moci. Ve všem, co jste řekla, jste měla pravdu: v Řádu došlo k převratu. Příznivce bývalého Prvního lordmága Alberta Dunholma Wellingtonovi stoupenci buď zabili, nebo uvěznili. My jsme patřili k zajatcům, kteří – jak soudím podle naší momentální polohy – měli být dopraveni k prazdroji magie. Podařilo se nám uprchnout. Ovšem nutno přiznat, že náš útěk by nejspíš skončil velice neslavně, kdybyste se tu neobjevili vy. Za to jsem vám vděčný, bez ohledu na to, jaké další rozpory mezi námi ještě vyvstanou.“

Lionida se nepatrně usmála. „Myslím, že mezi námi k žádným rozporům dojít nemusí, pane Moriarty. Když budete rozumní, zjistíte, že jsme velice příjemní hostitelé, že, kapitáne von Steine?“ Povzbudivě pohlédla na velitele Gladius Dei.

Ten poněkud proti své vůli přikývl. „Když to říkáte, signoro.“

Lionida se otočila zpět na Moriartyho. „Co nám můžete povědět o prazdroji magie?“

„Nic moc,“ přiznal kouzelník a pokrčil rameny. „V kouzelnické škole dějiny magie nikdy nepatřily mezi mé oblíbené předměty.“ A samolibě se usmál.

Von Stein se zamračil a varovně si odkašlal. Úsměv z Moriartyho tváře zmizel. „Máte pravdu. Nyní není vhodná doba na žertování. Ovšem v té souvislosti mě – jen tak mimochodem – napadá, jestli pro vás Němce vhodná doba na žertování vůbec existuje.“ Zvedl ruku dřív, než mu stačil důstojník odpovědět. „Já vím, já vím, už zase odbočuji. Zajímal vás prazdroj magie. Inu, říká se, že byl před mnoha tisíci lety zapečetěný a potopený na dno oceánu, aby tak byla ukončena éra, po kterou magie ovládala Zemi. Tehdejší generace kouzelníků, jež za to byla zodpovědná, chtěla, aby byl prazdroj magie navždy uzavřen a navěky setrval na dně mořském. Ovšem podle mě byla jejich bezpečnostní opatření všechno, jen ne dostačující. Vždyť samozvanému Prvnímu lordmágovi Wellingtonovi se bez větší námahy podařilo pečeť prolomit a prazdroj magie se opět vynořil nad mořskou hladinu. Ale názory na to, jestli je to příšerné, nebo potěšující, se různí.“ Moriarty zdvihl tázavě obočí. „Mohu vědět, jaké úmysly ve spojení s prazdrojem magie máte? Jeho sílu jste prohlásila za nebezpečnou. To ve mně vzbuzuje jisté naděje.“

„Do našich úmyslů vám nic není,“ sdělil von Stein Britovi, přesně jak Lionida očekávala. Ironií ovšem bylo, že Němec s největší pravděpodobností také nevěděl, co mají jeho pasažéři z vatikánské Obrany proti magii v úmyslu. Bože, vždyť ani já sama nevím, jak ten plán vlastně vypadá. Castafiori byl v tomto ohledu ledacos, jenom ne sdílný, povzdechla si v duchu kouzelnice-agentka. „Vše se dozvíte, až nastane ta správná chvíle,“ řekl jí šéf O.C.M. Velice vstřícné… Když o tom přemýšlela, vyplývaly z té věty v podstatě jen dvě možnosti: buď nechal Castafiori doručit na palubu vzducholodi zapečetěné rozkazy, anebo Scarcatore se svým tajemným kufříkem, který vláčí všude s sebou, ví víc, než dosud připustil. Této otázce se bude muset také co nejdřív věnovat.

Prozatím odolala pokušení vrhnout na učence zkoumavý pohled. Místo toho se zatvářila smířlivě. „Můj milý pane Moriarty, ráda bych to vyjádřila poněkud jinak, než náš drahý kapitán von Stein. Naše plány vám v této chvíli určitě neprozradíme. Ovšem naše úmysly se těm vašim velice podobají. Stejně jako vy chceme, aby lordmág Wellington a prazdroj magie nenapáchali ještě více škody než doposud. Možná se na základě toho nestaneme přímo přáteli, ale alespoň spojenci, kterým jde o stejnou věc.“

Moriarty souhlasně pokýval hlavou. „Požadovat víc by už bylo příliš, ale je to přinejmenším základ, na kterém, jak doufám, budeme moci stavět.“

Něco v jeho hlasu přimělo Lionidu zpozornět. Zkouší s ní ten Brit snad flirtovat? Přešla z pravdosvěta do reality, aby si Moriartyho ještě jednou pozorně prohlédla. Navenek působil jaký typický švihák, i když momentálně poněkud ošuntělý švihák. Ale bylo tam ještě něco… Vykouzlila tajemný úsměv a přistoupila k němu. Hrátky mezi mužem a ženou ovládala stejně dobře jako on. „Uvidíme,“ pronesla sametovým hlasem a přes úzkou obroučku svých brýlí mu pohlédla do očí. Byly to oči, které toho už mnoho viděly. Tento muž není jen povrchní gentleman s jistou dávkou kouzelnických schopností. Určitě stojí za to, zabývat se jím podrobněji. Příjemná změna, protože na palubě se mi výzva tohoto druhu ještě nenaskytla, pomyslela si.

„Znamená to, že se prozatím můžeme považovat za vaše hosty?“ zeptal se Moriarty.

Lionida přikývla a pak se obrátila k von Steinovi. „S vaším svolením, kapitáne.“

Německý důstojník sepnul ruce za zády. „Přidělíme vám kabinu. Budete se zdržovat buď tam, nebo v salonu, kde se podává jídlo. Ostatní části vzducholodi jsou vám zapovězené. Jestliže vás někdo z mých mužů přistihne při čmuchání, skončíte v železech, to vám slibuji. A platí to i pro to domácí zvíře.“

„Žádný strach,“ ozval se Brown. „Vaše drahocenná vzducholoď nás ani v nejmenším nezajímá.“

„Dobře,“ řekla Lionida. „Muži vás tedy doprovodí k vaší kabině. Osvěžte se a odpočiňte si. Jestli se nemýlím, večeře se podává kolem sedmé.“ Pro jistotu pohlédla na von Steina, který souhlasně přikývl.

„Ehm, nechci být dotěrný, ale nebylo by možné něco malého sníst už nyní?“ namítl Moriarty. „Požitek z jídla a dobrého pití jsme si museli na značně dlouhou dobu odepřít.“

„Kuchař vám něco donese,“ zabručel von Stein.

Britský kouzelník naznačil úklonu. „Vřelý dík. Pojď, Moran. Browne…“ V doprovodu dvou vojáků opustili oba muži i s kočkoduchem místnost.

„Moc pěkně jste se snažil té slečně Buitoniové zalíbit, jen co je pravda, Holmesi,“ poznamenal Brown, když za sebou zavřeli dveře své malé, spartánsky zařízené kabiny. „Ten upjatý německý kapitán by to určitě nazval bratřením s nepřítelem.“

Nazval mě domácím zvířetem, postěžovala si Watson.

„Promiň mu to,“ odpověděl Holmes. „Je to Němec. Co ti vědí? A vy, Browne, nebuďte pošetilý. Jen jsem se snažil z naší nepříznivé situace vytěžit pro nás to nejlepší.“ Svlékl si sako a pověsil ho přes opěradlo jedné ze dvou jednoduchých židlí tvořících společně s palandou, stolkem a mycím koutem kompletní zařízení kabiny.

Randolph si odfrkl. „Vysloveně vám viseli na rtech. Protože jinak by ta Italka ještě mohla přijít na ledasjaké myšlenky.“

„No a právě proto jsem se choval tak, jak jste viděl,“ odpověděl Holmes a spokojeně se ušklíbl. „Chtěl jsem odvrátit jejich pozornost od toho, co se doopravdy dělo.“

„Co myslíte?“

Holmes se posadil na úzké dolní lůžko a poklepal si na stehno. „Pojď ke mně, Watsone. Tak co nám povíš?“

Kočkoduch k němu rozvážně vykročil, pak skočil na pokrývku a z ní Holmesovi na klín.

„Okamžik… Watson?“ Randolph překvapeně zdvihl obočí.

„Přesně tak,“ potvrdil Holmes a opatrně pohladil vzduch v místech, kde se nacházela nehmotná chlupatá záda jeho společnice. „Nechal jsem ji trochu zapátrat ve Francesčině hlavě. Mimochodem, nejmenuje se Francesca Buitoni, ale Lionida Diodatová. Takové pěkné jméno. Řekl bych, že se k ní hodí, co myslíte?“

Randolph jeho otázku přešel. „Znamená to tedy, že váš telepatický útok byl jen finta?“ chtěl vědět vozka.

„Výtečně, milý Browne. Moje neohrabané dotírání na její hlavu mělo pouze zamaskovat, že jí současně do hlavy vstupuje Watson. Předpokládal jsem, že si kočky nebude moc všímat, když ji zároveň zabavím já. A očividně jsem se nezmýlil.“ Pohlédl lehce vyčítavě na kočkoducha. „I když jsi svým zcela neskrývaným odporem k tomu Scarcatoremu málem všechno pokazila,“ řekl a zlehka ji poklepal po nehmotných zádech.

Je to nebezpečný muž, prohlásil kočkoduch. Randolph si všiml, že se mu při těch slovech zaryly drápky do Holmesových kalhot a dvakrát nervózně švihl ocasem. Zdá se, že se ho i magie jako taková bojí, protože v místech, kde se i u obyčejných lidí objevuje lehký třpyt, panuje u něj naprostá temnota. Drž se od něj dál. Je na něm něco moc divného.

Poslední věta zněla trochu směšně od kočky s průhledným tělem, ale Watson nevypadala, že by měla chuť žertovat.

„Žádný strach, má milá,“ řekl Holmes. „Ten chlap ti nebude dělat problémy, o to se postarám. I kdybych musel sáhnout po oblíbeném všeléku našeho drahého pana Browna.“

Randolph sevřel pravou ruku v pěst a s výhrůžným šklebem ji zvedl do výšky. „Pomáhá i kouzelníkům.“

„Zjistila jsi ještě něco, Watsone?“ zeptal se Holmes.

Nic moc. Myšlenkám té ženy jsem nerozuměla.

Holmes protáhl obličej. „Ach, není divu. Přemýšlí v italštině. To ode mě ale bylo hloupé. Já bych jim rozuměl…“

No, našla jsem v její hlavě aspoň nějaké obrazy. Pochází z nějakého velikého města se spoustou věží a chrámů. Uprostřed teče řeka. A je ve službách šedovlasého muže, který vypadá jako kněz. Cestovala kočárem do hor. Tam byla schovaná vzducholoď. Myslím, že tady tomu všemu velí ona, i když ten chlap s knírkem vystupuje tak důležitě.

„Ano, v tom s tebou souhlasím.“ Holmes zamyšleně přikývl. Pak pohlédl na Randolpha. „Možná jsme se zmýlili.“

„Jak to myslíte?“

„Ta vzducholoď nepatří Němcům. Ty kříže na trupu jsem zprvu považoval za císařské znaky. Ale mělo mě trknout to jméno: Gladius Dei – Boží meč. Čím dál víc mám pocit, že jsme padli do rukou vatikánské Obraně proti magii.“

„Skvělé,“ zabručel Randolph. „Tyhle lovce čarodějnic miluju nade vše.“

„Přinejmenším můžeme vycházet z toho, že papež nemá v úmyslu se prazdroje magie zmocnit. U Němců by tomu určitě bylo jinak. Myslím, že tahle vzducholoď a její posádka byly vyslány prazdroj magie za každou cenu zničit.“

„Znamená to tedy, že ta Buitoniová, co se vlastně jmenuje Diodatová, nám přinejmenším v tomhle bodě řekla pravdu: táhneme za stejný provaz.“

„Vypadá to tak.“

Randolpha napadla ještě jedna věc, která mu už nějakou dobu nedávala pokoj. „Neměli bychom jí povědět o tom, co jsme viděli na palubě Nautila?“

Koniec ukážky

Table of Contents

Mezihra:

Síla stvoření

Kapitola 27

Nejistá spojenectví

Kapitola 28

Kapitola 29

Kapitola 30

Kapitola 31

Kapitola 32

Kapitola 33

Kapitola 34

Kapitola 35

Kapitola 36

Kapitola 37

Kapitola 38

Kapitola 39

Kapitola 40

Kapitola 41

Epilog

Tipy pro Vás a Vaši čtečku: