Copyright © Iva Pekárková, 2021

All rights reserved

Cover Photo © Amy Weiss / Trevillion Images

ISBN 978-80-249-4411-1

ČÁST I

Podej mi mé zrcadlo,

mé speciální zrcadlo

( 1. )

„Tvoje speciální zrcadlo, Violetto. Hned ti ho přinesu, hned to bude. Hned dostaneš své speciální zrcadlo. Jen chviličku vydrž. Hned to bude.“

Markéta – za neustálého drmolení, protože to Violettu uklidňovalo – přešla k rohu s pianinem, bez zbožné úcty, kterou jí byla, podle Jennifer, povinována, vylezla na židli a sundala zrcadlo ze zdi. Viselo příliš vysoko. Až s ním bude Violetta hotová, až ji přestane bavit a ona ho upustí do preventivně nastavených Markétiných dlaní, anebo až zapomene, proč ho s takovou námahou třímá v napřažených pažích a obdivuje se, a tak ho spustí do klína a bude na něj nechápavě zírat, dokud jí ho Markéta něžně nevykroutí ze zkřivených, ale překvapivě štíhlých prstů, bude zas muset vyšplhat na židli a zavěsit ho na hřebík nad pianinem. Tam bude vyčkávat, dokud si ho Violetta nevyžádá zas.

Bylo jen dobře, že Violettino oblíbené speciální zrcadlo viselo v takové výšce. Violetta na něj ze své pozice nedohlédla, nevěděla, kde se nachází, a tak si pro ni zachovalo tajemnost a nedostupnost. Pokaždé když ho dostala do rukou, rozradostnilo ji.

V tomhle zrcadle byla Violetta mladá a moc jí to v něm slušelo.

Tohle bylo dnes už počtvrté (nebo popáté?), co Markéta lezla na židli od Chippendale a opatrně zrcadlo sundávala. Opřela se plnou vahou o elegantní vyřezávané opěradlo, vyšplhala na sedátko pokryté krémovým saténem s elegantním jemným vzorkem a jen doufala, že se pod ní neprolomí elegantní vyřezávané nožičky. Sice v poslední době trochu zhubla, ale éterická bytost nebyla. Tyhle židle od Chippendale byly v místnosti čtyři, Jennifer si na nich nesmírně zakládala a opakovala do zblbnutí, že „my v tomhle domě na ně nesedáme, to jim škodí“, a tak se Markéta vždycky pozorně zaposlouchala do zvuků za dveřmi, než šlápla na sedátko ve svých pohodlných, rozšmaťchaných šněrovacích botách. Co kdyby sem nečekaně vtrhla Jennifer? Po pár týdnech sundávání zrcadla se jí zazdálo, že židle, na kterou přitom stoupá, je o chlup opelichanější než ty ostatní, a tak je pravidelně střídala, aby se opotřebovaly všechny čtyři stejně. Vždyť na co jiného si měla stoupnout, když sundávala zrcadlo? Piano ji neunese a na komodu se jí šplhat nechtělo. To si Jennifer vážně myslí, že bude čtyřikrát nebo pětkrát denně tahat štafle z komory v přízemí do prvního patra?

Violetta se zmocnila zrcadla, vyrvala ho Markétě z rukou (nesnesla, když jí ho někdo přidržoval, chtěla ho mít jen pro sebe), a vpíjela se matnýma šedomodrýma očima do obrazu v něm. Nakláněla hlavu ke straně, křenila se, špulila pusu, dosud růžovofialovou od rtěnky, kterou si pokaždé s mlaskáním olízala půl minuty nato, co ji Markéta nanesla štětečkem, vystrkovala na zrcadlo bradu (Panebože! Má na ní dva tlusté bílé chlupy, lekla se Markéta. Takové… pubické a velmi nedůstojné. Hned jí je musím vytrhnout!), vyzývavě na něj mrkala v parodii prodejné děvky, kterou podle všeho nikdy nebyla, vyplazovala na něj jazyk a radostně se šklebila, protože v tomhle zrcadle byla pořád stejně krásná. Zavadila nehtem o izolepu, která nedokonale průhledným proužkem přetínala obličej jejího manžela. (Bylo to zranění z doby před dvěma měsíci, když Markéta nestihla zrcadlo zachytit, a tak spadlo na podlahu a prasklo na něm sklo. Spravila ho prozatímně izolepou a ráda by ho nechala znovu zasklít, jenže to by trvalo nejméně týden a co by si bez něj Violetta tak dlouho počala?)

„Je moc krásný – můj manžel!“ řekla Violetta.

Ano, až moc krásný, mumlala si Markéta pod vousy. Divím se, že nic nepoznali, vždyť je to jasné jak facka. (Bože, ten knír!) I když… tenkrát v padesátých letech byli lidé určitě naivnější. Co ona o tom ví?

„Moc krásný! Moc! A tobě to taky sluší!“ řekla a dívala se Violettě na bradu. Na ty dva tlusté bílé chlupy. Co nejdřív je musí vytrhnout.

„Sluší! Sluší! Sluší!“ volala Violetta, radostně pohodila hlavou a upustila zrcadlo. „Uh-hmmmmm!“ poznamenala. „Uh-HMMMMM!“

„Jseš mokrá?“ řekla Markéta a položila zrcadlo na piano.

„Mokrá! Mokrá! Mokrá!“ volala Violeta, ale když ji chtěla převléknout, bránila se a škrábala. Markéta měla strach, aby si zase nezlomila nehet.

„Pilulku?“ navrhla spiklenecky.

To slovo Violettu probralo k životu. „Pilulku!“ křičela.

„Pilulku, pilulku, PILULKU!“

„NE! VÍŠ, ŽE PILULKU NESMÍŠ! NE! ŽÁDNOU PILULKU! NE! NE! NE!“ zakřičela Markéta do pootevřených dveří. Možná už je doma Jennifer a ta pořádá přepadovky.

A pak se vyplížila ze dveří, zavětřila jako plachá laň a došla Violettě pro pilulku do tajné zásobárny, o které ona, Markéta, nesměla vědět.

Proběhla chodbou jako duch. Její boty na rozdíl od bot ostatních lidí, kteří chodili po tomhle baráku, na parketové podlaze neklapaly.

( 2. )

Chodila po tomhle domě v bílých plátěných šněrovacích zdravotních botách s měkkou podrážkou, ne zrovna nejnovějších, ale o to pohodlněji rozšlápnutých, které jí dodávaly mnohem víc autority, než by odpovídalo jejich kvalitě a ceně.

Zapomeňte na těžký krok zdravotních sester obutých do střevíčků, autoritativně se blížících po chodbě lazaretu. To byly představy z černobílých filmů. Žádná ošetřovatelka, která má všech pět pohromadě, v klapajících botách chodit nebude. A už vůbec ne, když má za lubem něco nekalého. Markétiny boty s měkkou podrážkou dodávaly jejímu kroku na jistotě, když v nich chodila po domě, po tomhle „poloodděleném“ domě, jak mu s Jennifer s hrdostí říkala, kde byla už přes půl roku nevítaným, ale nezbytným návštěvníkem. Když se plížila pro pilulku, když si skočila na přední zahrádku ne na cigáro (už léta nekouřila), ale pro pár loků čerstvého vzduchu, když už ji stařecký pach v místnosti, ta utkvělá, zatuchlá, nasládle dusivá myšina, kterou nevyvětráte, nevyluxujete, nepřebijete osvěžovačem, příliš zamotal myšlenky a Markéta by přísahala, že jí do minuty praskne hlava. Anebo praskne něco v ní. Možná náhle a masivně – to by bylo ještě dobré –, možná pomalu, plíživě, bezbolestně, jako už několik let praskaly cévky v hlavě Violettě a ona se nepředvídatelnou rychlostí, někdy skokem, někdy krokem, někdy až mučivě pomalu, nořila do vaskulární demence. Markéta si demenci představovala jako šedý rosol, želé, pudink umíchaný bez mléka, do kterého se jako do bažiny propadáte hloub a hloub, a čím víc se cukáte, tím je to horší. Lidem zabořeným do bažiny až po nos je třeba pomoci a ona by to strašně ráda udělala, jenomže neměla lano, které by jim hodila. Nikdo ho neměl. Mohla Violettě jen ulevovat, aportovat jí pilulky, které jí zakazují, když jí přitom dělají tak dobře. Anebo šplhat na židli od Chippendale a podávat jí speciální zrcadlo. A k tomu se Markétiny boty výborně hodily. Byly to nesmírně užitečné boty.

Tyhle boty, prošoupané, už mnohokrát prané a téměř starožitně omšelé, skvěle kontrastovaly s Jennifeřinými věčnými lodičkami na jehlových podpatcích (Vypadalo to, že každé dvě hodiny má na nohou jiné, všechny fungl nové, značkové a tak veliké, že se snad v tomhle čísle ani nevyráběly. Zejména když byly v hnědavé nebo béžové barvě, připomínaly Markétě dřeváky z chleba, jaké si jednou, v šerém dávnověku, ze srandy vyrobil starší brácha prostým vydlabáním dvou bochníků – a máma ho pak, celá rudá v obličeji, zfackovala jako nikdy předtím, opilecky u toho ječela, že si neváží Božího daru, zatímco brácha řval, že jestli si, vole, nevšimla, tak chleba stojí míň jak boty, vole, takže ušetřil, vole, né, a ona by mu měla poděkovat.), kontrastovaly s botami druhé pečovatelky Nilsy (která chodila zásadně v jedovatě lesklých patentních střevících s přezkami, které jí půlily nárty v silonových punčochách, jako by si hrála na anglickou hospodyni ze zašlých dávných časů) a kontrastovaly ostatně i s botníkem Violetty, rozmanitým a košatým, obsahujícím všechno od střevíčků o polovinu menších, než jaké nosila její dcera, přes „pravé anglické“ sensible shoes, jakých musí mít zásobu každá stárnoucí konzervativní dáma, až po goretexky nezvykle fialové barvy, ve kterých Violetta prý ještě v šedesáti běhala po skotských horách za svým druhým manželem, o čtvrt století mladším a velkým sportovcem. Violettiny boty, pečlivě uložené ve skladovacích vacích a konzervované levandulí (ne kuličkami proti molům, díky bohu, ale i pach levandule už Markétu rozčiloval a nutil k pšíkání) teď odpočívaly ve skříních pod schody, Violetta už je nosit nemohla. Na to měla moc oteklé nohy. Pokaždé když ji Markéta ráno oblékala, zvedala z postele do židle a za neustálého drmolení, protože to Violettu uklidňovalo, připravovala na nový den, úplně stejný jako ten předchozí, dožadovala se Violetta svých pěkných botek. (Pokaždé vlastně ne, s Violettou to bylo už tak nahnuté, že se nedalo počítat ani s jejími otravnými tiky.) Každé ráno Markéta z vaků ve skříni vytáhla dva nebo tři páry, zeptala se Violetty, které by se jí líbily, a když si za velkého rozmýšlení a se rty semknutými tou námahou konečně vybrala (někdy musela Markéta přinést šest, osm, patnáct různých párů, než Violetta jeden z nich uznala za hodna pobytu na jejích nohou), Markéta je s velkou úctou otřela hadříkem, zdvihla je Violettě před oči, aby se podívala, jak jsou pěkné, potom je položila na podlahu u jejích nohou, kam Violetta nedohlédla, a za neustálého drmolení („Tak! A jednu máme obutou! Ještě ji zašněrovat – zapnout zip, zadělat přezky – a teď ještě druhou, tááák, no vida, jak ti sluší, jsi v nich fešanda…“) navlékla Violettě vlněné podkolenky. Pak tiše, tichounce zvedla boty ze země a zase je schovala. Violetta, pokud si ještě na boty vzpomněla, si pak pochvalovala, že ji netlačí, že jsou teplé a pohodlné, že se v nich dobře chodí. (Jen třikrát za celou dobu si postěžovala, že ji dřou, že má nohy samý puchýř, ať jí je honem honem zuje.) Večer s ní Markéta pokaždé prošla rituálem zouvání, masírování chodidel ztuhlých po celodenním běhání a za neustálého drmolení, které její klientku uklidňovalo (Jak je to možné? divila se, když ji samotnou z těch řečí bolí hlava.), ji uložila do postele. Pak si v rychlosti vyřídila e-maily, zacvičila si, ten špíček na břiše, který tam před měsícem ještě nebyl, „vigorózně“ (jak doporučovala nálepka) rozmasírovala speciálním krémem proti špekům na břiše, drahým jako prase, vyčistila si zuby a šla si lehnout do své rezidence, kam se vešla jen postel a prádelník. Dveře nechala pokaždé pootevřené, aby Violettu slyšela, kdyby volala. Podle smlouvy měla nárok na sedm hodin nepřerušovaného spánku, ale v praxi si takový luxus užila málokdy. Violetta se v noci často budila, někdy plakala, někdy kvílela, někdy tiše pofňukávala a volala na ni různými jmény. Někdy „Jennifer!“ (to byla dcera), někdy „Thomasi!“ (to byl první manžel, zesnulý za tragicky všeobjasňujících okolností v osmdesátých letech), někdy „Liame!“ (to byl druhý manžel, který ji opustil v devadesátých letech a jehož jméno, jak ji poučila Jennifer, „v tomhle domě nevyslovujeme“), někdy „Nilso!“ (to byla pečovatelka, která se o ni starala, když měla Markéta dovolenou), někdy

„Williame“, „Johne“, „Miss Silverton“ a řadou dalších jmen, ke kterým Markéta neuměla přiřadit ani příbuzenský vztah, ani žádnou událost z Violettiny minulosti.

Ale ať už volala kohokoli, Markéta vyskočila z postele a šla za ní. Věděla, že když za Violettou nepůjde ona, nepůjde za ní v tomhle domě nikdo. Najali si Markétu, aby na její existenci mohli zapomenout. Zapomenout na to, že Violetta je ještě pořád na tomhle světě. Že zatím neumírá, přestože tenhle svět umírá – rozpouští se – v ní, každý den je o malý kousek menší. Aby mohli zapomenout na Violettu, která zapomínala na tenhle svět. Markéta byla trpěným a – jak jí Jennifer skoro každý den nezapomněla připomenout – velmi nákladným prostředkem zapomnění.

( 3. )

Někdy se sama sebe ptala, jak je možné, že o životě lidí v tomhle domě zapomínání, kde kromě Violettiných záblesků vzpomínek, neukotvených v čase a nejspíš ani v realitě, nikdo o minulosti nemluví, ví ona, Markéta, naprosto všechno.

Jistě, dostala od agentury Violettinu „složku“: pět centimetrů tlustý svazek oxeroxovaných dokumentů, od chorobopisu přes dobrozdání znalců a záznamy od sociálky, svázaný v pěkných nových deskách, s několika stránkami označenými nápisem DŮLEŽITÉ a s několika údaji třikrát podtrženými tmavozelenou fixkou, takže se sotva daly rozluštit.

Nečetla ho. Chorobopisy už nějakou dobu nečetla, a tím pádem ji neděsily. Jen ten první – patřil Markétině první klientce Margaret –, nad tím se tenkrát pořádně zapotila, myslela si, že všechno musí pečlivě nastudovat, dokud nezjistila, že je to stejně fuk. Od té doby si každou složku poslušně přebrala, strčila ji do kabelky a zapomněla na ni.

Až bude klientce utírat zadek, nepomůže jí informace, že pacientku vyšetřoval sám MUDr. Bublifuk a shledal u ní pokročilou demenci nealzheimerovského typu. Až bude klientku strkat do vany a – co hůř – zase ji z ní tahat, nepomůže jí tabulka, do které zdravotní sestra zaznamenávala nárůst její váhy, doplněná vysvětlením, že trpí obezitou II. stupně, ale zvedák, jaký mají v každém pečovatelském domě, i když v málokteré soukromé koupelně.

Někdy se, když si klienti schrupli, pocvičovala v angličtině právě na chorobopisu. A leckdy zjistila, že je v něm spousta chyb. Ale o to tu nešlo. Šlo o to, že s každou stránkou, kterou si o klientovi přečetla, pro ni klient ztrácel osobnost a stával se víc a víc „případem“, snůškou nemocí, které je třeba léčit, snůškou problémů, které je třeba řešit. A Markéta ve svých klientech nechtěla vidět jen tohle. Nechtěla se starat o roboty bez duše, o ne-lidi nebo spíš už-ne-lidi, o tvory, či snad dokonce věci, které si z veškerých projevů lidství zachovaly už jen tělesné potřeby a tělesné pachy. Když už se stala pečovatelkou, chtěla pečovat o lidi.

Možná trpěla jakýmsi anticynismem, syndromem vyhoření postaveným na hlavu, protože čím déle s klienty pracovala, čím déle se pokoušela z nesrozumitelných zlomků vět vyluštit, co si přejí, čím víc zadělaných pozadí umyla, tím míň v nich viděla věci. Je přece běžné, že touhle prací zdrsníte, okoráte, nasadíte obranné mechanismy, zatnete zuby a obětujete osm, dvanáct, sedmnáct hodin denně práci, která vás nebaví, a tak vypnete zrak, sluch, čich i hmat, prostě tak trochu dočasně zdechnete a těšíte se na ty prachy. Tak jak to údajně dělají prostitutky. Ovšem Markéta, byla-li ze začátku prostitutka, stávala se, jak šel čas, zase prvničkou. Naivním snaživým děvčetem, které si ke každému zákazníkovi vytvoří hluboký citový vztah. Na začátku byla otrávená, protivná. Byla to práce, otravná, protivná práce, kterou dělala jen proto, že jí to u policie nevyšlo a taxikaření už měla plné zuby. Potřebovala peníze, fakt už ji nebavilo obracet třikrát každou korunu. A Vojta to taky neměl v životě lehké. (Ona s ním teda taky ne.) Ze začátku chorobopisy skutečně četla, luštila je jako rébusy, dosud nezběhlá v doktorštině, ostatně anglicky tenkrát uměla jen jakž takž. Tenkrát netoužila po ničem jiném, než aby se klient rozložil v hromadu trablů smíšených s chorobami. Myslela si, že tak to bude snadné. Bála se téhle práce. Nechtěla pracovat s živými bytostmi, bála se, že se z toho zvencne. A tak je nejdřív jen uklízela. Jako zaneřáděnou koupelnu, jako hromadu sraček.

Nejvíc to odnesla Margaret, její první.

( 4. )

Typický Alzheimer, sdělili jí v agentuře, naprosto bezproblémový. Ideální na zaučení, naznačili jí. To ale samozřejmě nahlas neřekli. Agentura se svými zaměstnanci jednala značně schizofrenicky, zároveň jako s idioty, kterým je každou kravinu třeba pětkrát VY-SVĚT-LIT – nesnesitelně pomalu, sonorním hlasem a s důrazem na každou slabiku – a potom se jich šestkrát zeptat, jestli tomu opravdu RO-ZU-MĚ-LI, a zároveň jako s profíky, kterým stačí přejet pohledem klientův chorobopis a okamžitě jsou v obraze. Napřed se jí osmkrát zeptali, jaké přesně má vzdělání a pracovní zkušenosti v medicíně, tohle je NESMÍRNĚ DŮLEŽITÉ, opakovali, my potřebujeme skutečné PROFESIONÁLY, dlužíme to KLIENTŮM, a když vyšlo najevo, že žádné, široce se usmáli a řekli: „NEVADÍ! Všechno se BRZIČKO naučíte.“

Nabízeli spoustu peněz („Nikde si tolik nevyděláte! Nikde!“), ale minimální mzdu. Veškeré problémy jim zaměstnanci musí okamžitě nahlásit („Tady jde o MINUTY, rozumíte? Tady jde o ŽIVOTY našich klientů!“) – a agentura jim odpoví, jak nejdříve to půjde. Kdyby se do tří dnů neozvali, je nutné je kontaktovat znovu.

A ano, nesmějí Markétu zaměstnat, dokud nebudou držet v ruce výpis z jejího trestního rejstříku, jak ze země původu, tak z Británie, ale než se to vyřídí (trvá to obvykle několik týdnů), už může pracovat. Mohla by začít pozítří?

Nevěřila vlastním očím, jak rychle našla džob. V sobotu přijela do Londýna a ubytovala se u Larryho, v neděli v online slovníku zkontrolovala, že carer znamená „pečovatel“, nikoli „kariéra“ ani „nosič“, v pondělí ráno jí Larry s mnohým hekáním a moudrým krčením čela opravil čengličtinu v cévéčku (a zaměnil ji za raně viktoriánskou angličtinu, jaká se dodnes vyučuje v anglofonních zemích subsaharské Afriky, s pár modernějšími tribálními prvky – to ovšem tenkrát netušila) a v úterý odpoledne už seděla ve vlaku a odpočítávala stanice do městečka se jménem tak staroanglicky zašmodrchaným, že kdyby ho nedej bože přejela, už nikdy do něj nenajde cestu, protože i kdyby si přilepila stoličky na mandle a strčila si pod jazyk švestku, tenhle toxický shluk písmen v životě nevysloví. Evropská unie je něco úžasnýho! říkala si. Díky ní si cizinka bez valné znalosti angličtiny a bez sebemenších zkušeností v oboru během půldruhé hodiny najde pozici v jednom z klíčových odvětví Británie. A než se naděje, už se veze od nádraží v moderním bouráku na rodinné sídlo bohatých gentlemanů. Pravda, bylo to volvo, ne bentley, a šofér nebyl sluha v livreji, byl to klientčin syn, od pohledu trochu podivínský, ale mile roztržitý chlapík, který jí, než tam dojeli, nejméně stokrát poděkoval a uvítal ji do rodiny. Začínalo to slibně.

( 5. )

O Margaret pečovala společně s „krajankou“, další zaměstnankyní, co byla „taky z Polska“. Ta ženská v agentuře držela v ruce její český pas, otevřený na stránce s fotkou, přepisovala z něj údaje do počítače a mezitím jí sdělovala, že v jejich agentuře už zaměstnávají několik Polek a jsou s nimi velice spokojeni.

„Já jsem teda Češka,“ řekla Markéta.

„Ano, velice spokojeni,“ trvala agentka na svém. „A já mám pro vás dobrou zprávu: budete pracovat se ženou z vaší země.“

„Ale já jsem z Čech,“ opakovala Markéta vlastenecky.

„No, není to pěkné, že vás do téhle práce zaučí krajanka, co mluví stejnou řečí? Jak že to říkáte? Bar-zóó… Jakže se řekne polsky Very good?“

„Bardzo dobrze,“ řekla Markéta. Uznala svůj všeslovanský status.

Agentka se usmála. Bylo zvláštní to sledovat. Půlka úst jí vyletěla vzhůru v přezářeném úsměvu, druhá zůstala na místě a s koutkem svěšeným, jako by úsměv byl tak namáhavý, že ho zvládne jen zpola. „Right,“ řekla. „Budete si rozumět. Dagmára je zlatá.“

Mýlila se jen napůl. Dagmára nebyla zlatá, byla platinová, wolframová, titanová, zkrátka z nějakého vzácného kovu, to ano, ale mnohem tvrdšího než zlato. A rozuměly si, tedy jazykově. Markéta neměla s její polštinou potíž, už proto, že Dagmára opakovala všechno nejmíň pětkrát, a byla ráda, že vesměs nemusí říkat vůbec nic, což s polštinou až tak nesouviselo. Mělo to co do činění s programovacím jazykem, kterým Dagmáru vybavili.

Dagmára (Ona se teda psala s krátkým a, ale Markéta si nemohla pomoct, vyžívala se v délce prostřední samohlásky, připadala jí tak sedlácká a urážlivá, že ji při hovoru s Dagmárou schválně nemožně protahovala. Zdálo se jí, že tím Dagmáru uráží, zcela soukromě a nenápadně, protože Dagmára si nevšimla, že Markéta její jméno vyslovuje divně a ušklíbá se u toho. Zdálo se jí, že jí tím sráží hřebínek, či snad dokonce tahá za zapomenutou nit, kterou v sobě Dagmára nevypárala, že brnká na pomíjenou strunu lidství, která se v ní dosud nepřetrhla.) – Dagmára, to byl takový dobře fungující stroj, bezporuchový robot, který nemá žádné lidské potřeby a lidské city jsou v něm naprogramovány s velkou snahou a pečlivostí, ale nedokonale, občas se zaseknou. Jestli byla Dagmára stroj od narození, anebo lidské maso, svaly, šlachy, klouby a myšlenky zaměnila za výkonnější, spolehlivější a energeticky méně náročnou náhražku z kvalitních biotronických materiálů až poté, co začala pečovat o staré lidi (a učinila tak z důvodů sebezáchovy), to Markéta nemohla vědět, ale tipovala by spíš to druhé. Už proto, že to v ní občas tak NORMÁLNĚ vzlyklo a zachrčelo, jako v hodinách s kukačkou, a její ústa pronášela věty, jaké by do umělého systému naprogramoval jen hodně ujetý ajťák, ale život je často naprogramuje do hlav běžných, elektronicky nevylepšených žen. Třeba:

„Všichni chlapi ženský jen zneužívají, okrádají a bijí.“

Nebo: „Angličanky jsou tak hrozně ošklivé, hloupé a líné! Vůbec se nedivím, že se Angličani touží oženit s cizinkami, ty se o ně umí lépe postarat.“ Nebo: „Všichni chlapi jsou stejný – jde jim o jedno jediný. Slibujou a slibujou a slibujou, dokud si s nima nezačneš. Jakmile tě dostanou, vycucají tě a odhodí.“ Anebo: „Nejhorší jsou ženský. Jsou to mrchy. Každá by chtěla chlapa pro sebe, a když žádnej není volnej, tak je ukradnou. Prostě ho svedou a je jim jedno, jestli má děti, rodinu. To je jim jedno. Přivlastněj si ho a jeho manželka, která o něho léta pečovala, má prostě smůlu.“

Tahle moudra padala z Dagmáry několikrát denně a v nejčistší polštině, zatímco do všeho, co zavánělo prací, mísila angličtinu. I to Markétu přesvědčilo, že tyhle názory nebudou součástí programu pro roboty. Tohle a taky jejich vnitřní nesoudržnost. Dagmára sama sobě odporovala. A to je přece lidské.

( 6. )

Margaretin syn zajel do podkovy a zastavil u hlavního vchodu do sídla. Markéta vytáhla neviditelný klíč z pomyslného zapalování (tohle byla její první cesta autem v zemi, kde se jezdí nalevo, a nestačila si zvyknout, že sedí na místě pro řidiče, ale volant nedrží) a vystoupila. Margaretin syn vytáhl z auta její kufr, dvorně nabídl Markétě rámě a s kufrem v levé, novou pečovatelkou v pravé ruce vystoupal po schodech. Vchodové dveře se otevřely a v nich stálo to nejzvláštnější stvoření, jaké kdy Markéta viděla zblízka. Vypadalo jako kříženec mezi barbínou a elfem a bylo tak úžasně barevně sladěné, že něco takového nevidíte ani na sjezdu manga.

Markéta zatřepala hlavou, aby zpřetrhala matoucí čarodějné nitky, napřáhla k té bytosti pravici – dávala si pozor, aby po sedlácku neroztáhla prsty, ale držela je elegantně u sebe – a řekla, jak ji to učil Larry: „How do you do?“

Stvoření její ruku nepřijalo. Vrhlo se k ní, objalo ji kolem pasu, ovanulo ji vůní parfému tak exkluzivního, že ho Markéta nerozeznala, a spustilo vodopád slov v polštině. Nebyla to mírně cáklá, stárnoucí, dávno už biologicky nerozložitelná majitelka tohoto venkovského sídla. Byla to Dagmára.

Konec ukázky

Table of Contents

ČÁST I Podej mi mé zrcadlo, mé speciální zrcadlo

( 1. )

( 2. )

( 3. )

( 4. )

( 5. )

( 6. )