Text © Ladislav Špaček, 2014, 2021

Illustrations © Ivona Knechtlová, 2021

All rights reserved

ISBN 978-80-242-7293-1

Kdo je Nik?

Dveře se rozletěly. Tereza si ještě nesedla a už otevřela notebook. Rychle, rychle, poháněla vnitřnosti počítače. Monitor se rozzářil. Heslo: gagagaga, vyťukala dvěma prsty na klávesnici. Zapnula Facebook a rovnou pohledem sjela k přehledu kontaktů, aby zjistila, jestli je online. Ano, je tady, prozradila jí zelená tečka u jeho jména. Rozzářily se jí oči a zrychlil se dech. Nik (je to jeho pravé jméno, nebo nick?) neměl u jména fotku, jen jakousi siluetu. To je fotka z netu? Nebo je to opravdu on? Pečlivě si obrázek prohlížela a pak rozklikla jeho profil, jestli z něj o tajemném Nikovi nevyčte něco bližšího. Ale silueta byla úplně anonymní. Tereza přelétla zrakem jejich předchozí konverzaci, nová zpráva ji nečekala. Mohla se na Messenger podívat už cestou ze školy na mobilu, má staženou aplikaci, ale doma má víc klidu, je sama.

„Jsi tam, Niku?“ vyťukala Tereza rozechvěle první větu. Okamžitě se objevila odpověď:

„Čekám na tebe, Terko. Kdes byla tak dlouho?“ Tereze se nahrnula krev do tváří.

„Ve škole, měli jsme anglickou konverzaci,“ odpinkla odpověď a vzápětí se proklela. Cože? Jestli zjistí, že mi je šestnáct, nechá toho. No, už se stalo, budu to hrát na trochu starší. Kolik mu asi je? Někdy mu hádám osmnáct, jindy mi připadá starší, ale z krátkých vět se toho moc nepozná.

„Co děláš?“

„Teď jsem přišla, ještě nevím.“ Co by mu říkala? Co by chtěl vědět?

„Co máš na sobě?“ zeptal se napřímo Nik. Tereza si prohlédla svoji bílou košili s cípy zavázanými v pase do uzlu a džínové šortky.

„Normálka, košili a šortky, je vedro. A co děláš ty?“ Rychle oddychovala, jak čekala na odpověď. Vedle zprávy se ukázala jeho ikonka, přečetl si to.

„Jdeme s kámošem něco nakupovat do centra. Nejdeš taky ven?“

Tereza polkla. Už dřív mu napsala, že bydlí v Praze. Vstala a procházela se po pokoji. Dole slyšela matku, jak sklízí nádobí z myčky. Najednou si připadala nejistá. Další výměna ji lákala, ale zároveň se začala něčeho, co nedokázala pojmenovat, trochu bát. Nik to poznal.

„Neodcházej, bojíš se?“ Tereza se dívala na monitor a nevěděla, co odpovědět. Že se bojí? Klikla na ikonu odchodu a zavřela chat. Co s tím? Kam až má zajít v konverzaci s neznámým klukem? A je to vůbec kluk? Není to dospělý chlap? A proč se takhle baví s holkama na netu? Nebo je to třeba holka. Nestřílí si ze mě někdo? Řeknu to mámě. To ne, zděsila by se, stejně považuje počítač za čertovský vynález, který jen okrádá lidi o přirozené vztahy, nedávno se o tom bavili s tátou, když ji přemlouval, ať se naučí víc než jen psát e-maily. Bojí se internetu jako malé dítě čerta. Řeknu to Mie, třeba už něco takového zažila.

Nazítří měla školu od desíti, protože ráno měli dělenou angličtinu, a tak ještě před odchodem z domu otevřela notebook. Váhala. Proč to dělá? Co ji láká psát si s někým, kdo má v profilovce jen tajemnou siluetu stojící proti oknu? Nik online nebyl. Je brzo. Zavřela chat a koukla na Facebook, co je nového. Pár kamarádek pověsilo na zeď vtipná videa se zvířátky, fotky rodinné snídaně, západu slunce nad mořem s motivačním citátem, svého školního make-upu a jednoho svalovce. Olajkovala, co se dalo, odepsala na pár vzkazů, ale myšlenky jí pořád odbíhaly jinam. Konverzace s Nikem ji lákala víc. Bez velkého zájmu přelétávala očima po probíhající konverzaci v jedné početnější skupině. Asi deset jejích přátel mělo u jména zelenou tečku, byli online, všechno holky, které znala a bavila se s nimi.

Danuška: Ví někdo, jak to vyřešit, když na dámy je v kině nekonečná fronta, a film už začíná?

Helen: Jasně, jít na pány!!! 🙂

Micka: Tam není ani noha, navíc všichni stojí zády, ne?

Helen: Už jsem to jednou udělala, fakt šlo o život. Vážně stáli všichni zády, takže nikdo neviděl, jak jsem vklouzla do kabinky a pak zase vyklouzla ven. Byl to adrenalin, podruhý bych to už nemusela.

Nela: Jednou jsem přešlapovala před pány, vedle nekonečná fronta, vyšel kluk, a když mě viděl, otevřel dveře a říká: Nikdo tam není, počkám tady a budu hlídat. Gentlemaaaan! V klidu jsem si i umyla ruce a vypadla, vážně čekal venku. Frajer. A nic za to nechtěl.

Helen: No… a co dál?

Nela: Nic. Šla jsem se dívat na film. No, pak jsem ho hledala, jasně, ale už jsem ho nikde neviděla.

Lada: Škoda, to byl vážně gentleman, toho ses měla držet. Takových dnes moc není, rytíři holt vymřeli. Kluci jdou někdy přímo na věc, místo aby se snažili si holku získat.

Tereza zpozorněla. Tohle ji zajímá. To je přece o Nikovi. Připojila se k ostatním.

Terka: Lado, pořád mi píše jeden kluk, zve mě, abychom se sešli, ale já mám trochu strach, co myslíš?

Lada: Hele, na Fejsu už vzniklo dost šťastných vztahů, neboj se toho. Ale bacha, dám ti několik dobrých rad. Na první rande běž s kámoškou, ne sama. Domluvte se ve dne, ne za tmy. Vymysli místo v centru města, kde je hodně lidí, nechoď nikam na periferii. Omrkneš ho a otestuješ. Když bude ok, kámošku můžeš propustit.

Nela: A jak poznám, že to není úchyl?

Lada: Jo, to se někdy pozná až po svatbě 😀 Buď ve střehu, všímej si jeho oblečení, jestli si myje ruce, koukni na nehty, taky jaké má oči – když mu těkají, bacha; jak je galantní, inteligentní, jak je k tobě pozorný. A nenech se zatáhnout někam, kde nejsou lidi.

Terka: Díííííík! Zkusím to.

Podívala se na hodinky. Páni, přijde pozdě! Popadla tašku a vyběhla na ulici.

První rande

Odpoledne se znovu přihnala k notebooku jako vítr. Gagagaga, do prohlížeče facebook.cz, kontakty, klikala jako o závod. Byl tam. Hned si všiml, že je online. Hm, čekal…, usmála se Tereza.

Nik: Ahoj, věděl jsem, že se ozveš. Včera jsi nějak rychle ulítla, ne?

Terka: Jo, měla jsem něco s kámoškama, šly jsme do kina.

Nick: No, a co? Bylo to dobrý?

Terka: Úplná blbost, pořád se jen mlátili, nebavilo mě to.

Nik: To mě taky nebaví, mám radši historický filmy nebo komedie. Co ty?

Terka: Já moc do kina nechodím. Ty jo?

Nik: A se mnou bys šla?

Tereze se zatajil dech: je to tady. Zve ji na rande. Jak to říkala Lada? Mezi lidi, ve dne, s kámoškou. To jde.

Nik: Tak co?

Terka: Jo, klidně. Hele, kolik ti je?

Nik: To je hodně důvěrná informace! 🙂 Občanku už mám.

Terka: Dlouho?

Nik: Skoro tři roky. Zítra? Ve čtyři v Cinema Sky? Něco vyberu.

Terka: Jak tě poznám?

Nik: Budeme po sobě koukat.

Tereza cítila, jak hoří, byla červená, potila se, ruce se jí klepaly. Ještě nikdy na opravdovém rande nebyla. Párkrát se vláčela hodinu domů s nějakým klukem ze třídy nebo šli po zápase kluci a holky na Colu do Mekáče vedle stadionu. Ale tohle bylo rande. Jak to probíhá? Co si má obléct? Jak to skončí? Tereze se hlavou honily desítky otázek. Překlikla na chatu do dívčí konverzace. Je tam Lada? Holky řešily rtěnky.

Nela: Jestli se namaluješ tak ostře červenou, jak ji popisuješ, budeš vypadat, žes zakousla slepici.

Klára: Rtěnka musí být vidět, jinak jsou to vyhozený prachy.

Lada: Holky, čím jsme mladší, tím je rtěnka zbytečnější. Ještě si užijeme barviček. Líčení má být výraznější večer, přes den by mělo být jen neviditelné. Parfémy taky tak, ve dne lehčí, večer větší grády, to musí s klukem zacloumat.

Terka: Lado, ten kluk, jak jsem ti psala včera, mě pozval do kina. Je mu skoro osmnáct a nemá rád střílečky.

Majda: Nechceš mi ho přenechat? Sííííííím! Dala jsem kopačky Mildovi.

Lada: To vypadá dobře. Co si oblečeš?

Klára: Něco sexyyyyyyyyyyyyyyyyyyyyy!

Lada: Jestli je Terka sexy, to se pozná i bez výstřihu do pasu. Nebuď hned tak vyzývavá, mohla bys ho odradit, třeba to je romantik.

Majda: Áááááách…………

Terka: Jdeme do kina, tak asi nemusím mít nic slavnostního, ne? Asi nějaký triko a kalhoty.

Majda: Kdepak! Kolínko venku! 😉

Lada: Máš pravdu, do kina nad oblečením nemusíš tolik přemýšlet, ale dej na mě: sprcha, umýt vlasy, deodorant, oholit nohy a podpaží, lehká vůně.

Klára: A tu červenou rtěnku!

Majda: Holíme všechno!!!

Terka: A co dál? Co bude?

Lada: Nic. Je to první rande, Terko, moc si od toho neslibuj. Oba se setkáváte jen proto, abyste si vyzkoušeli, jestli si sednete a jestli budete mít chuť se setkat znovu, nic víc.

Majda: Nooooooooooooo… 😉

Terka: A o čem se s ním mám bavit? Fotbal mě nezajímá.

Lada: Vidíš, to je druhá věc, kterou musíš sledovat. Jestli bude pořád mlít jen o tom, co zajímá jeho, otráví tě a je konec.

Klára: Druhá? A co je ta první?

Lada: No, přece jak vypadá, jak voní, jak mluví, co má na sobě, jestli si umí holku předcházet a chovat se k ní.

Terka: Počkejte, holky, nechte nás. A o čem se teda máme bavit?

Lada: Normálka. O škole, o rodině, o filmech, o tom, co baví tebe a co jeho. Měla by ses dozvědět co nejvíc o něm a on o tobě.

Majda: Koukám, že jsi nějak zkušená, chodíš na rande často?

Lada: Noooooooo 😀

Terka: Mám trénink, ahoj a dííííík.

Lada: Nmz

Tereza vypnula notebook. Dneska trénink nemá, ale těšila se, že si vybere oblečení na zítra. Přešla ke skříni a začala o překot vytahovat trička a košile, sukně, letní šaty, střevíčky na podpatku, balerínky i tenisky, srovnala si je na postel a zkoušela, co jí bude slušet nejvíc.

Kroutila se před zrcadlem jako modelka, přikládala si na tělo různé kombinace oblečení a představovala si, jak bude kráčet po boku vysokého černovlasého atleta a vzhlížet hodně vysoko do jeho modrých očí. Zelenou sukni zavrhla, je moc krátká, vypadala by vyzývavě, stejně jako v té růžové halence bez rukávů, průramky jsou u ní moc vykrojené, zbytečně by odváděla jeho pozornost od důležitých věcí, které mu bude říkat, chichotala se potichu. Co mu bude říkat? Asi začnu tím kinem, uvidím, co vybere, snad to nebude úplná blbost. Pak volejbal, hraju přece okresní přebor, to bude zírat. Mohl by přijít v neděli na zápas, ne? To teda hodně předbíháš, Terko, umravnila se v duchu. No, ale holkám ho musím ukázat. Jen aby bylo co…, snad nebude menší než já, a proboha, jen aby nebyl tlustý a taky ne zrzavý a taky ne dohola. Uklidni se! okřikla samu sebe.

Nik

Ručička hodin na rohu před Cinema Sky se blížila ke čtvrté. Tereza v upnutých džínách a sáčku se trochu loudala. Už viděla skleněný palác kina před sebou, ale jednak nechtěla přijít dřív, aby nemusela čekat, jednak ještě chtěla oddálit tu chvíli, kdy se TO stane. Byla trochu rozechvělá, tváře jí lehce zčervenaly a občas popaměti sáhla do kabelky, aby si utřela dlaně kapesníkem. Vlasy měla umyté máminým drahým šamponem, jinak deodorant a parfém měla svůj. Některé spolužačky, o klucích ani nemluvě, ještě pořád deodoranty nepoužívají, třeba po tělocviku je to ve třídě soda. Co říkala Lada? Nohy a podpaží, ano, ok (trochu se řízla na kotníku, ale už to není vidět). Majda říkala všechno, zasmála se včerejší konverzaci. Vždyť vím. Jo, kámošku nevzala, jdeme mezi lidi, snad mě nezardousí za bílého dne. Jak se vlastně představíme? Vzpomínala, co četla v jedné knížce o slušném chování. Jako první se představuje muž, ale ruku podává žena. To jsem zvědavá, jak to bude, pomyslela si.

Ani si nevšimla, že stojí před vchodem do Cinema Sky. Kolem se valilo plno lidí dovnitř a ven, všichni byli v pohybu, a když se Tereza zastavila, proud lidí ji obtékal jako řeka balvan. Zvědavě se začala rozhlížet. Je tady? Nikoho neviděla. Popošla dál a už se před ní objevily pokladny, svítící vitríny s plakáty filmů – a u nich stál ON. Je to on, musí to být on, kdo jiný by tam jen tak stál? Nebyl tak vysoký, aby k němu musela vzhlížet, ale o půl hlavy to bylo, měl hnědé nakrátko ostříhané vlasy, docela hezký obličej a štíhlou sportovní postavu. Vypadal spíš na devatenáct než na osmnáct. Na sebe si vzal černou košili a vypasované džíny, žádné kapsáče s rozkrokem u kolen. Jednu ruku měl v kapse, ve druhé držel, dost nápadně, dva lístky. Terezu ještě neviděl, protože splynula s proudem návštěvníků, a tak měla dost času si ho prohlédnout. Jdu do toho? Vtom jeho oči klouzající po příchozích přejely po Tereze. Na čtvrt vteřiny ještě pokračovaly ve zkoumání davu, ale hned se vrátily a zkoumavě si Terezu prohlížely. Jejich pohledy se setkaly. Tereza se usmála a vykročila směrem k němu. Chlapec udělal dva kroky směrem k ní, usmál se a řekl: „Ahoj, já jsem Nik, snad to není omyl.“

„Ne, není, já jsem Terka,“ odpověděla a podala mu ruku.

Nik ji stiskl příjemně pevným způsobem, nebyl to ten drtivý svěrák, jakým se předvádějí někteří frajeři, ani leklá ryba.

„Tak co jsi vybral?“ Tereza sama žasla, jak odvážně se pustila do rozhovoru.

Nik jí byl vděčný, že zahájila konverzaci, a hned se rozvyprávěl o filmu. Bude to romantická komedie s bezvadnými herci, žádná střílečka ani boxerské zápasy. Narážel na to, jak si včera psali, jaké filmy mají rádi. Začíná to za půl hodiny, co kdyby šli ještě někam vedle na drink? navrhl. Tereza přikývla a najednou si všimla, že ji Nik nenápadně obešel, aby byl po její levé straně. Tohle taky četla v té knížce, co mají doma, dáma jde po pravici pána. Dobrýýýý, pomyslela si v duchu. To budou holky zírat, až jim to zítra napíše.

Vešli do malého bistra hned vedle vchodu do kina a vtom Tereze blesklo hlavou, jak to bude s placením lístků. Asi to nevyjde nastejno, ale to pití koupím já, je hloupé mu pak dávat peníze, vyřeším to radši takhle, napadlo ji. Zamířila k pultu, objednala pití a vytáhla peněženku. Nik překvapeně zdvihl obočí, ale neprotestoval, poděkoval a odnesl sklenice ke stolku. Tereza si všimla, že si ji kradmo prohlíží, dával si přitom pozor, aby to nezpozorovala. Jasně, že to viděla, a tak se snažila dělat co nejlepší dojem, přehodila si nohu přes nohu, aby prodala nové růžové balerínky, seděla zpříma a trochu nervózně si odhazovala vlasy z obličeje. Nik se bez velkých rozpaků začal ptát na školu, pak se bavili o tom, kdo kde bydlí, probrali koníčky a rodiče, a tak jim půlhodina utekla jako voda. Než se zvedli, Nik na chvíli zaváhal a pak se zeptal: „Kolik ti je, Terko?“

„Občanku už mám,“ vrátila mu jeho vtip, ale dodala: „Už rok a něco, v zimě mi bude sedmnáct.“

Došli do sálu, Nik našel jejich řadu a vstoupil do ní. Tereza ho následovala, očima už sledovala upoutávku na film na plátně. Hned u prvního sedadla si ale všimla, že Nik jde čelem k lidem, zády k plátnu, stačila se tedy ještě rychle obrátit, a tak prošli společně ke svým křeslům. Nik každému tiše poděkoval a pak ukázal Terezce místo po své pravé ruce. Najednou spráskl ruce: „Jejda, zapomněl jsem ti koupit popkorn a kolu!“ Říkal to sice vážně, ale oči mu hrály, bylo jasné, že si dělá legraci.

Tereza zdánlivě vážně odpověděla: „Tím bys mě neuctil, já v kině nejradši řízek a pivo.“

Zasmáli se a najednou si oba uvědomili, že to už je několikátá shoda, ke které mimoděk došli. Nik si Terezu zkoumavě prohlížel, teď už to ani neskrýval. Pohlédl na její černé vlasy a po chvilce váhání se zeptal: „Ty vlasy si barvíš?“

„Jsi blázen? Ještě nešedivím,“ odsekla, ale hned toho litovala. Je jen zvědavý, pravda, trochu intimní na to, že jsou spolu půl hodiny, ale o nic nejde. Mám vážně tak tmavé vlasy, že si to myslí víc lidí.

Film byl skvělý, oba se dobře bavili, občas se po sobě v explozích smíchu podívali, bylo vidět, že Nik vybral přesně to, co Terezu potěšilo. V polovině filmu se najednou rozezněl v hledišti mobil. Vyzváněl na celý sál, lidé se pohoršeně otáčeli a hledali pachatele. Tereze to došlo až po několikerém zazvonění – proboha, vždyť to je ona! Začala usilovně prohledávat kabelku. Mobil hrál už druhou sloku. Taylor Swift. Jindy ji poslouchala ráda, ale teď ji proklela. Kam ten mobil zapadl? Nakonec ho našla, típla hovor a chtěla mobil uložit zpátky. Nik natáhl ruku a dal najevo, ať mu mobil půjčí. Kvůli čemu? Co si to dovoluje? Přesto mu mobil podala a sledovala, co s ním bude Nik dělat. Bylo to jednoduché. Stiskl tlačítko a vypnul zvonění. Jasně, došlo Tereze, za dvě minuty by začal řinčet znovu.

„Díky,“ zašeptala a vděčně se na Nika usmála.

Cestou z kina se záměrně loudali, aby si mohli co nejdéle povídat. Přehrávali si scény z filmu a znovu se smáli, Terka se uměla pitvořit jako hlavní hrdinka a Nik se na ni nemohl vynadívat. Cestou se jí, určitě nechtě, několikrát dotkl rukou na rameni, Tereza si toho jakoby nevšimla, i když jí pokaždé projel lehký záchvěv energie, kterou v Nikovi cítila. Nik se vlastně jmenoval Tomáš, ale přezdívku Nik dostal už ve školce a šla s ním až na gympl, kde je teď v posledním ročníku.

Tereza nechtěla, aby je potkal táta, až půjde z práce, zbytečně by musela doma něco vysvětlovat, a tak dva bloky před jejich domem zvolnila a řekla, že už je skoro doma. Nik pochopil, zastavil se a podíval se Tereze do očí.

„Myslíš, že bychom se ještě někdy mohli vidět, nebo si budeme jen psát?“

Tereza se v duchu rozzářila: chce mě vidět znovu, líbím se mu, udělala jsem dobrý dojem.

„Ráda tě zase uvidím, chceš moje číslo?“

Nik si ho bleskově vyťukal do mobilu a stiskl volání. Terezčin mobil se rozblikal a její srdce poskočilo: mám ho, už jsme spojeni mobilním paprskem! Podala Nikovi ruku, ale najednou – ani nevěděla, jak ji to napadlo – se přiblížila k jeho obličeji a rozloučila se letmými doteky tváří. Pak se otočila a rozběhla se k domu.

Ještě cestou jí pípl mobil. Usmála se, že by…? Jasně, Nik, zářilo z displeje. „Děkuju, jsi skvělá holka. Těším se na příště. Hezké sny. Nik.“

Usínala s úsměvem na rtech. Díky, Lado, všechno se povedlo.

Konec ukázky

Table of Contents

Kdo je Nik?

První rande

Nik