Martin Patřičný

AKORD A JISKRY

Povídky

© Martin Patřičný, 2021

ISBN 978-80-242-7302-0

ÚVOD

Některé povídky vám „přicházejí na oči“ poprvé, jsou nové – třeba Robiny – Dědové a dívky. Jiné jsou krásně staré – Zrzečka. A představte si – některé od sebe dělí 25 let.

Čtvrt století!

Další povídky jsou „mezi“. Některé jsem dost přepracoval. Jako v nebi, třeba, která má asi nejsilnější pointu.

Napsal jsem je, jak jsem uměl nejlíp. A osměluji se podotknout – kdybych byl čtenářem téhle knihy, nečetl bych ji najednou.

Po každé povídce bych se šel projít, kouknul se do trávy, písku či sněhu, nebo si uvařil čaj.

S výjimkou povídek O našem dědečkovi a O našem koni jsou všechny postavy literární – vymyšlené či sestavené – a tedy ne skutečné.

Přeju vám hodně potěšení ze čtení.

Robiny aneb dědové a dívky

Když umělé ženy, ROBINY, nahradily v mužském světě ženy skutečné, živé, tak ty živé ženy, zejména mladší, trpěly. Ty starší se přece jen nějak zabavit dokázaly, mladší ne.

Nikdo se s nima nemazlil.

Nejzajímavější jsou vždycky doby přechodů. Ten přechod ve společnosti, než se poměry znovu upraví a na nějakou dobu stabilizují. Doba přechodu – staré ještě úplně neminulo a nové nenastalo a tak se to všelijak mele a prase aby se v tom vyznalo. V téhle zvláštní přechodné době ještě úplně všichni muži nepřešli k hominizujícím se robotkám, které byly pohádkově krásné, kouzelné, voňavé a jako živé. A co všechno uměly! Mužům nastal ráj na zemi! I ty levnější robinky byly úžasné!

Co kdysi napsal Ira Levin (Stepfordské paničky) a bylo zfilmováno, se stalo skutkem skutečným, a jakým! Umělá žena, robotka, se blížila dokonalosti. A co víc, mohli jste si je vyměňovat se sousedem a jim to nevadilo!

Jejich „vlastnosti“ se mohly měnit. Od jemné subinky, jejíž touhou bylo muže masírovat či koupat ho jako otrokyně v Římě, přešly na dominu jako nic! Jako mávnutím kouzelného proutku se změnily v přísné a dominantní paní s bičíkem v ruce. Mávání kouzelným proutkem nebylo třeba, stačilo jen dokoupit propriety, doplnit šatník a tlačítkem vyměnit program.

Dále – muži je měli vždycky, když chtěli. Kdykoliv. Robiny žádnou migrénu, únavu či bolest hlavy zabudovanou neměly, jedině na zvláštní vyžádání. A jak byly výkonné v domácnosti! Jak ladně stíraly prach do navlhčených hadříků, jak myly nádobí! Jak leštily sklo i kliky! Pracovaly nepřetržitě, dokud jim zvláštní čidla nastavená na lidský spánek neřekla dost… Když si chlap chtěl zdřímnout po báječném jídle, nepracovaly s vysavačem, kdepak – dražší robina dokonce „vycítila“, kdy muž chce být sám a kdy chce usínat na ňadrech.

Jak líbivě vybíhaly večer ven s pečlivě tříděným odpadem! Mužův zrak jen sledoval vlnění jejich prsů, bříšek, stehen, když přitažlivě pospíchaly po schodech. Ano, robinky byly půvabné i při práci. Labutí jezero. Ta báseň, když myly okna! Ten báječný pohled na jejich věšení záclon, při němž došlo ke sladění pohybu nohou, zadečku, ňader i rukou, i ruce působily eroticky. Vůbec všechny výškové práce robin byly kouzelné, a co uměly při luxování se dá jen těžko popsat. Balet! Už jen jejich příchod do bytu či do pokoje! Skvěle sladěné pohyby!

Znamenalo to úplný konec erotických barů apod. Striptýz? Nahá žena u tyče? Blbost. Zastaralé. Směšné. Teď jste ji měli doma, pro sebe a mohli jste se jí i pyšnit. Žádná nebyla stejná, lišily se od sebe skoro tak jako se liší dřevo. Postupně se dokázaly i přizpůsobovat.

Střelte si, páni, na ty růže... (U kolotoče)

A ty všechny doplňky… Nebudu vypočítávat erotické funkce, které šlo předem navolit nebo bezprostředně zapnout. Drtivá většina mužů nedokázala využít ani základní, standardní vybavení těch levnějších! Tak třeba pokud muž chtěl mít děti, robina měla tlačítko, které stačilo stisknout, a robina po kopulaci provedla odběr, sémě zabalila, zamrazila a odeslala příslušné instituci, která pak po dohodě s manželkou provedla inseminaci.

Robiny se nezadržitelně šířily. Bylo to jako s těmi fotovoltaickými panely. Když se výroby chopili Číňani, zlevnila se prudce výroba a robiny šly na dračku. Byly tak sličné! Tak schopné a pracovité! Jako živé.

Jenže – pro mnoho žen, zvlášť mladých, tím přicházel skoro konec světa. Roby, robiny, ty svině, jak jim říkaly ženy, jim vzaly muže. Mnozí muži už předtím ochládali k vlastní, opravdové ženě a vyměňovali ji za prostorové porno na internetu, ale teď už ten proces nabral jiné otáčky a pokračoval.

Ženy zpočátku leckdy souhlasily s robou v domácnosti, aby nemusely nic dělat. Co však bylo pro ně nejhorší – tváří v tvář kráse, schopnostem a až téměř dokonalosti robin –, ženy samy na sebe rezignovaly, přecpávaly se, čuměly na seriály v televizi a muži se jim začali vyhýbat, nejdřív jen milování a potom i tělesným kontaktům vůbec. Jenže ženy své muže chtěly mít a tak na ně začaly tlačit. Začaly si postel a později i jen objetí vynucovat. To na jejich protějšky působilo jako další ledová sprcha.

Co to s ženami dělalo? Některé třeba dál žily v manželství se dvěma dětmi, ale bez fyzické lásky muže. Některé od mužů odešly. Jiné robinu vypínaly nebo na noc zamykaly do hodně pevné skříně. Leckterá ji také, svini, vyhodila zapnutou z okna… Jiné zakládaly dámské kluby, nátlakové skupiny a pořádaly protestní průvody, kde ty štíhlejší před sebou valily ty tlusté.

Ženy obecně strádaly bez objetí, bez mužských dotyků, bez jejich her a fantazie. Skoro nikdo je nechtěl, byly potřeba jen pro děti, jenže chůva je celá žena jen na určitou dobu.

A přece byla v téhle chvíli ve společnosti jedna nezanedbatelná skupina obyvatel, která zásadně dávala přednost skutečnosti. Která chtěla to opravdové a žádné brýle mámení jim to nemohlo nahradit. Jestlipak víte, kdo chtěl to živé a trval na tom a miloval to? Víte kdo? Dědové. Tedy takoví, co byli chlapi. Ano. Ti ještě pořád dávali přednost tomu, co je živé.

Dědové.

Dědové se tak narodili a byli vychovaní a věděli, že není nic víc než skutečnost, protože svět je skutečný. Řada z nich žila ještě část dětství nejen bez počítačů, ale i bez televize!

Někteří dědové, ti zvídavější, si i nějakou robinu vyzkoušeli, podívali se někdy na nějaké to porno, ale většinou jen ze zvědavosti nebo z nedostatku příležitosti.

Děda, který se jmenoval Alois, mi řekl, že pro něj porno není – když už leží v posteli nějaká opravdu pěkná ženská, nechci koukat na to, jak se jí cpe mezi nohy nějakej cizí chlap, chci tam přece být já, ne? A jemu, volovi, bych nejradši zapích do prdele vidle!

Do téhle situace společnosti vletěl jako krupobití obchodník Petr, chytrý a bohatý muž, a co byla ta největší sranda – vždyť to vlastně já, ano, já jsem ho přivedl na tu úžasnou obchodní myšlenku.

Takže – od začátku.

Petr je zkrátka jeden z těch rychlých zbohatlíků po devadesátém roce, kterému ani prachy nezabránily být slušný. A podělit se! Na jeho slušnost, dobrotu srdce nebo pověrčivost či alibismus nezapomenu. Jednou mi u vína řekl – když se mi povede kšeft, tak se podělím. Zaplatím básníkovi knížku, přidám na vozíky pro zmrzačený, na koncert klasiky, něco na ČVUT… někde někomu zkrátka pomůžu. Kdybych to neudělal, třeba by mi ti nahoře už příště nic nenadělili…

S tímhle Petrem jsme se během let spřátelili, a když se po letech vrátil z Perthu, vyprávěl jsem mu o robinách-robotkách a posledním výrazném vylepšení, které pro výrobce v Evropě znamenalo definitivní výhru. Začalo ho to zajímat. Místo abychom snědli každý půldort, což byla u kávy naše tradice, zavolal taxi a jeli jsme se na robiny podívat do jednoho „Šťastného domova“. Ti reklamní pudlíci těm krámům tak říkali, Šťastný domov.

Když jsme pak po prohlídce šli na oběd, povídám mu, že tahle situace může být zlatý důl.

„Pro výrobce snad, pro koho jiného probůh,“ smál se mi.

„Pro boha ne, ten to nepotřebuje,“ povídám mu, „ale třeba…“

A pak mi to došlo. Možný zlatý důl, ale úplně jiný, než jsem myslel původně! Asi jako když někdo tahal na Klondike jídlo pro zlatokopy, místo aby doloval, a vydělal tím kolikrát mnohem víc než ti, co měli při kopání míň štěstí.

Jsou tu holky a mladé ženy, které kvůli robotkám strádají zoufalým nedostatkem mazlení a hlazení, protože většinu chlapů nepřitahujou. Z mužů se skutečně stali páni tvorstva a se ženami sice ještě žili kvůli dětem, ale nic víc. Někteří stáli o jejich přátelství, ale ne o víc.

A tenkrát ke mně přišla myšlenka, že ještě pořád je tu sorta lidí, kterou uměliny nemůžou nikdy uspokojit, lidská skupina, která dává zásadně přednost přírodě. A vy už víte, kdo to je. No, ano, dědové.

A tady Petr zpozorněl a zároveň se začal smát.

Speciální seznamka, kterou nakonec založil, se z Prahy šířila daleko. Rychle. Nabídka zněla – mazlení. Seznamka se jmenovala Ježíšek, protože potřebné mladěnky (do čtyřiceti) mohly na adresu seznamky psát – jako dopisy Ježíškovi. Co by si nejvíc přály a kterému pánovi v katalogu by daly přednost.

Jedno omezení bylo předem dané – během „léčení“ vypnutý mobil.

Petr skoupil či si pronajal hodinové hotely, které byly v nastalé situaci už zbytečné a nešly jen tak přestavět na byty. Tady měli dědové svoje apartmány pro přijímání žen či dívek.

Pronajal a zařídil kanceláře.

Vedoucí kanceláře byla paní Převozníková, které všichni říkali Madam. Znala osobně všechny dědy, s každým z nich byla na večeři či na obědě, ale netykala si s nikým kromě Petra.

Roztřídila dopisy – žádosti žen, jak docházely, podle tušené obtížnosti léčení a jeho předpokládané délky – do tří oddílů A, B a Z.

Paní Madam byla velmi výkonná a organizačně i komunikačně schopná. Přes tenhle nehezký popis byla lidská a příjemná. Když se smála, zavál jarní vánek, který voněl. Díky ní kancelář žila, zelenaly se v ní kytky a dámy, které přišly do Ježíška osobně, byly důstojně a mile přivítány.

Na dvoře kanceláře stála krásně rekonstruovaná Škoda 1202, napůl červená a napůl jako sanitka, kterou také ve své době byla. Motiv lásky a motiv pomoci – záchrany. Zároveň symbol starých časů. Jestlipak víte, čí to byl nápad?

Petr si najal tři šaramantní paní a ty se do dědů pustily… především manikúra a pedikúra, vlasy. Zuby. Zuby byly nejdražší, i když jen náhrady, musely být kvalitní… Firma Alfadent to měla pod kontrolou. Vousy. Oblečení a prádlo. Procházky, držení těla, tanec, plavání a sauna.

Takhle nějak to všechno začalo. Ještě bylo PŠM, psychologické školení mužstva.

To zní strašně, a v podstatě se jednalo o debaty v klubu u něčeho zlatavého ve sklenici. Později jsem pochopil, že šlo i o to vyřadit možné alkoholiky. Dva psychologové se kupodivu do řad dědů přímo vmísili. Hlavním psychologem byl doktor Pravda. Pravda se nejmenoval, ale protože jeho oblíbeným úslovím byla otázka – Je tak pravda? s onou chybou ve tvaru, nikdo ho jinak nenazval.

Upozorňoval na hlavní chybu, které by se dědové mohli při léčení dopustit – totiž – zamilovat se!

Vysvětloval, že pokud mladá žena nebo dívka překoná svoje problémy, dokáže být líbezná a vstřícná natolik, že jí lze jen těžko odolat. Jenže jí půjde jen o přenos, ukojení potřeby a dřív či později bude následovat návrat do normálního stavu, hledání partnera, otce svých dětí atd.

„Ale pánové,“ přednášel pan doktor, „pamatujte na staré latinské – premonitus, premunitus, tj. – předem varován, předem ozbrojen. Je tak pravda? Je!“ A pokračoval: „Nezapomínejte nikdy na čas svůj a na čas její, na dva velmi rozdílné časy, které budete vzájemně žít!

Vy si v duchu vyprávíte o okamžicích, které jste kdysi brali vážně (první velká láska? maturita? rozchod?), dokonce jste je měli za určující, ale dnes se na ně díváte jak? Říkáte si – jak jsem mohl být tak bláhový, lehkovážný… Ptáte se dnes, třeba třicet let od té chvíle – Kdo to byl, ten milovaný? Ten hoch těsně po promoci?

Jenže vaše ‚léčená‘ dívka je teprve na prahu, teprve takové chvíle žije, vytváří si ty klíčové situace a jednou takovou je setkání s vámi. Pozor na to! Vy jste spolustavitelé, kteří si udržují odstup, nadhled. Je tak pravda?“

„Když na ten začátek myslím, na tu radost a těšení, jde na mě husina, tak překvapivé to bylo,“ řekl mi jeden z dědů…

Tady mám k tomu pár poznámek:

Některé dívky byly vyprahlé a stěží dědu pustily na záchod. Být u něho, cítit to druhé tělo, tulit se. Třít si tvář a mazlit se a mazlit!

Často z nich tím hlazením něco sklouzlo, odešlo a jim se prohloubil dech, uklidnily se a zavrtaly se do toho druhého těla, jak mohly nejblíž, a po chvíli usnuly i únavou z toho zážitku. Až na výjimky je skoro každá mladá holka pěkná, zvlášť pro staršího.

* * *

Někteří dědové měli už stařecké manýry, děvče potěšili, poplácali a pohladili a usnuli dřív než ona… ale začal je bavit svět, na něco se těšili a někteří začali zase něco dělat.

Jo, oči! Proměna očí. To byla síla, tam ta proměna byla úžasná. Úprava zraku mazlením. Před první schůzkou ty starý oči už byly trochu obrácený dovnitř, někdy se dívaly do daleka, někdy už jinam, na druhou stranu, plavaly, znáte to, stařecký slzy. Ale ty oči holek! Holky je měly roztrhaný, uhoněný, pořád někam šmejdily. Některé měly pohled vyhaslejší než ti dědci.

Jo, oko, do duše okno… Kolik je různých rčení spojených s očima – prokouknout třeba. Prokouknul ho/ji. Prohlédl jejich lest! Už míň se ví, jak úzce je zrak propojený s mozkem. Že nestačí vidět tak, jako to dělá třeba kamera, že je třeba naučit se vidět, vidět a vědět co to je, co vidím.

Pár odpolední. Někdy už jen první tři setkání stačila. A zase se normálně koukaly. Chápete – najednou byly znovu žádané a chtěné a někdo po nich toužil!

Holky, které Ježíškem prošly, už se robin nikdy nemusely bát.

Zajímaly mě příběhy těch starších pánů, kteří se najednou probudili do jiných dob. Mě to všechno zajímalo do hloubky… Mluvil jsem časem víc se sedmi dědy, ale bylo to nejdřív o ničem, skoro. Oni totiž byli ze staré školy i v jiných věcech, nejen v mazlení. Za jejich časů se o určitých věcech zkrátka nemluvilo. Pak mně došlo, že nesmím spěchat a že za nimi musím přijít s nějakou tou lahvinkou, největší úspěch mělo kupodivu růžové víno (prý je z červených odrůd, ale nešpiní zuby), polosuché. V ozdobném kartonu, který Petr kupoval, bylo šest lahví, sedmičky. Nevím, co panu seniorovi udělalo větší radost – dostatek vína, nebo že se dokáže ještě veselit a vytáhnout za večer třeba dvě lahve?

Přesný důvod nevím, ale takhle jsem se přece jen k něčemu dobabral.

Konec ukázky

Table of Contents

ÚVOD

Robiny aneb dědové a dívky