My Good Friend The Rattlesnake

Copyright © 2014 by don Jose Ruiz

No part of this book may be reproduced in any form whatsoever, whether by graphic, visual, electronic, film, microfilm, tape recording, or any other means, without prior written permission of the publisher, except in the case of brief passages embodied in critical reviews and articles. The opinions and views expressed within this work are the sole responsibility of the author and do not necessarily reflect the opinions or views of Cedar Fort, Inc. Permission for the use of sources, graphics, and photos is also solely the responsibility of the author.

Translation © Tereza Grufíková

ISBN 978-80-242-7425-6

Předmluva

Od dona Miguela Ruize

Příběh dona Joseho začíná devět měsíců před jeho narozením. Na tuto část života si on vůbec nepamatuje, zato já ano. Přihodilo se to všechno těsně před Vánoci roku 1977, když jsem byl v posledním ročníku medicíny na Mexické univerzitě.

S ženou a malým synkem Miguelem jsme na svátky přijeli do San Diega za mými rodiči. Na Štědrý den jsme se všichni sešli u mého bratra Jaimeho a spolu se staršími bratry Luisem a Carlosem, kteří přicestovali z Mexika, jsme tam strávili nádherný večer. Uprostřed tohoto úžasného rodinného setkání mě zničehonic přepadl smutek. Bylo to zvláštní, ale z nějakého důvodu jsem měl pocit, že jsou to možná poslední Vánoce v mém životě.

Když jsme se vrátili zpátky do Mexica City, pokračoval jsem ve studiu na univerzitě. Panovala tam radostná nálada, protože studenti se těšili na konec roku a následnou praxi. Koncem ledna se konala v Cuernavace obrovská oslava. Půjčil jsem si od bratra Luise auto a s několika kamarády jsme tam vyrazili. Byl to skvělý večírek. Hodně jsme toho tenkrát popili, báječně se pobavili, a když party skončila, udělal jsem rozhodnutí, které mi pak změnilo život. Přestože jsme byli všichni pod vlivem alkoholu a unavení, rozhodli jsme se jet zpátky do Mexica City. Řídil jsem hrozně rychle, protože jsem se chtěl dostat domů ještě v noci. Smáli jsme se a dělali si legraci, povídali si o naší budoucnosti praktikantů, když vtom mě přemohla únava. Usnul jsem za volantem.

Probral jsem se druhý den v nemocnici. Když jsem se ptal, co se stalo, ošetřovatelka mi odsekla: „Vy si to nepamatujete? Právě jste zabil své kamarády v autě!“ Byl jsem v šoku a hrozně jsem se styděl. Nedokázal jsem zadržet slzy. Když viděla mou reakci, rychle se omluvila: „Promiňte, nic se jim nestalo. Jsou naživu a v pořádku. Ale,“ dodala, „je to zázrak, že všichni tři ještě žijete.“ Mí dva kamarádi v okamžiku nárazu evidentně nebyli v autě. Řídil jsem, ale nic se mi nestalo. Když jsem to slyšel, začaly se mi vybavovat události z předchozí noci.

Vzpomněl jsem si, že jsem viděl své tělo spát za volantem. Vzpomněl jsem si na křik kamarádů, když si uvědomili, že asi zemřou, a vzpomněl jsem si, jak jsem otevřel dveře a vytáhl je ven, ještě než auto narazilo do zdi. Všechno jsem si to pamatoval, i když jsem věděl, že jsem za volantem spal. Vzpomněl jsem si, jak jsem se těsně před nárazem schoulil, abych tělo ochránil před zraněním. Tenkrát nic takového jako pásy nebo airbagy neexistovalo. Auto bylo na odpis, ale my jsme přežili bez škrábnutí. Jak se něco takového vůbec mohlo stát? Byl to naprostý zázrak. Musel jsem se sám sebe ptát: „Kdo vlastně jsem?“ Díky této otázce jsem se vydal na dlouhou cestu poznání, která mě svedla z dráhy doktora medicíny. I před onou nocí jsem měl teorii, že nejsme jenom tělo, že v něm pouze žijeme – ale to nebylo nic než teorie. Když jsem tak ležel v nemocnici a vzpomínal na detaily té bouračky, z této teorie se stala skutečnost, alespoň tedy pro mě. Úplně se mi změnilo vnímání. Měl jsem tolik dalších otázek, na které jsem potřeboval odpověď. Chtěl jsem znát pravdu.

Když mě z nemocnice pustili domů, žena byla přešťastná. Samozřejmě se jí ulevilo, že se mi nic nestalo, ale taky zrovna zjistila, že je těhotná. Příběh mého syna Joseho Luise začal před měsícem před naší dovolenou. Součástí jeho stvoření byla láska mé rodiny a mého zjevení, jakož i posun v myšlení, který následoval po nehodě. Události v týdnech po jeho početí se zachytily v mém těle, v těle mé ženy a v těle našeho nenarozeného děťátka.

Použijeme-li představivost, rozpoznáme nejdůležitější událost v životě mého syna. Byl to závod, v němž miliony spermií soutěžily o to, která oplodní vajíčko. Jenom jedno jediné ze stovek zralých vajíček mělo zapsáno v osudu, že získá vítěze, a jenom jedna z milionů spermií měla v osudu dosáhnout svého cíle. Tenkrát na začátku prosince byl vítězem můj syn Jose a jeho cenou byl samotný život. Spermie tvoří jednu polovinu buňky, vajíčko druhou a dohromady stvoří celou buňku, která se rozdělí na nespočet dalších, jež dají vzniknout úplně novému vesmíru. Ten má původ ve spojení dvou lidí a trvá mu devět měsíců, než se vyvine. Stejně jako všichni rodiče Maria a já jsme stvořili jedinečnou lidskou bytost. Nikdy neexistoval stejný člověk jako náš syn, a ani nikdy existovat nebude. Devět měsíců od početí se stal druhý zázrak. Osmnáctého září roku 1978 se narodil Jose.

Na svět ho přivedl můj bratr Carlos, a jakmile mi položil malého Joseho do náručí, ohromně mě to dojalo. V té chvíli jsem měl pocit, že na rukou držím sám sebe. Tolik jsem se v něm poznával. V jeho očích jsem viděl nového posla, někoho, kdo svým poselstvím lásky změní životy bezpočtu lidí. Neexistují slova, kterými bych popsal ono silné spojení, jež jsem k němu cítil, spojení, které přetrvalo celé jeho dětství a dodnes mezi námi existuje. Ve snech jsem zažil určité aspekty jeho života a v mnoha případech jsem nedokázal oddělit jeho pocity od mých vlastních.

Joseho vytvarovala spousta zážitků, díky nimž je dnes člověkem, jakým je. Využil veškerou svou cennou životní zkušenost, aby se stal pravým poslem lásky. Tohle všechno začalo s událostmi předcházejícími jeho narození. V této nádherné knize vám Jose povypráví spoustu příběhů o svém životě a důležitých životních lekcích.

A já jsem vám právě povyprávěl, jak začal příběh jeho života.

Milujte své tělo

Život se k vám bude chovat tak, jak zacházíte se svým tělem – matka Saríta

„A teď bych vám rád představil svého syna.“ Pohledem jsem objel moře lidí kolem a zoufale si přál, aby se tam mezi nimi nějak ocitnul i můj starší bratr. Jak jsem se tak rozhlížel – a srdce mi chtělo vyskočit z hrudi –, vybavila se mi situace před několika málo hodinami. Když jsem v obýváku hrál na Nintendu nejnovější verzi hry Mario Brothers, táta mně nabídl, abych se přišel podívat na jeho přednášku v místním konferenčním centru. Jako dítě jsem se účastnil tátových seminářů, kde ukazoval svým učedníkům, jak si plně uvědomit a milovat svůj život. Už jako malý kluk jsem si všiml, že táta míval ve zvyku náhodně vyzvat některého z učedníků, aby na semináři promluvili. Nikdy jste nevěděli, kdy vás přede všechny postaví, abyste promluvili. Až moc dobře jsem věděl, že pokud nepřestanu na jeho semináře docházet, ani já se tomu nevyhnu. A přesně to jsem taky udělal.

Táta právě vydal svou první knihu Čtyři dohody a po celých Spojených státech představoval své učení široké veřejnosti. Vždycky jsem si našel nějakou výmluvu, abych s ním nemusel jet. Nakonec měl přednášku v konferenčním centru u nás v San Diegu a požádal mě, abych se na něj přišel podívat. Plácnul jsem první výmluvu, která mi přišla na jazyk, a táta se zeptal: „Chlapče, proč si mě nechceš přijít poslechnout? Bojíš se, že budeš muset mluvit?“ A já na to „ano, bojím, tati“. Tatínek mě uklidnil: „Neboj, chlapče. Na tento typ posluchačů ještě nejsi připravený.“ A tak jsem tedy souhlasil, že půjdu.

Seděl jsem kousek pod jevištěm a sledoval, jak sál zaplňují stovky lidí. Bedlivě jsem naslouchal tatínkovým slovům a pozoroval, jak na něj lidé reagují, jak přikyvují a usmívají se a také jak se smějí a pláčou. Bylo mi hrozně dobře a byl jsem se na tátu nesmírně pyšný, když mi bez varování a nahlas zazněla v uších tato slova: „A teď bych vám rád představil svého syna.“ Ale ne, blesklo mi hlavou. Nepřeslechl jsem se? Nohy mi začaly slábnout a srdce bít jako na poplach. Pomalu jsem procházel mezi lidmi k přední části konferenčního centra a rozhlížel se v naději, že se nějakým zázrakem objeví můj starší bratr a převezme to za mě. Vystoupal jsem po schodech na pódium a postavil se vedle táty. Dav mě povzbuzoval a táta mi dal ruku kolem ramen, pevně si mě přitáhl, předal mi mikrofon a posadil se.

To bylo poprvé, co jsem cítil své tělo jako nějaké zvířátko, naprosto nezávislé na mém vědomí. Nohy se mi začaly nekontrolovatelně třást a motýlci v žaludku třepotali křídly jako splašení. V duchu jsem plísnil nohy, říkal jsem jim pšt, klid, jako byste kárali neposlušného mazlíčka. Začal jsem hovořit do mikrofonu a zároveň i kostrbatou angličtinou oslovovat publikum. Mluvil jsem přímo od srdce s vědomím, že má slova asi nebudou dávat moc smysl. V té chvíli na tom však nezáleželo. Důležité bylo, že jsem zažíval kuráž a dokonale jsem ovládal svůj strach. Když cítíte, že se vám probouzí nervová soustava, je načase něco udělat. Když se něčeho bojíte nebo máte pocit fyzického ohrožení, zaktivuje se vám přirozená reakce těla „uteč, nebo útoč“ a vy okamžitě začnete jednat, abyste se z dané situace bezpečně dostali. Tyto pocity se u lidstva vyvinuly dávno v dobách, kdy jsme byli lovci a sběrači a naše přežití záleželo na schopnosti bojovat, nebo utéct, když nás někdo napadl nebo jsme potřebovali jíst. Dnes se musíme potýkat s jinými podobami strachu. Někdy se cítíte trapně, že vás ostatní nepřijmou, nebo máte strach ze ztráty zaměstnání nebo z toho, že plácnete něco nepatřičného. V každém případě disponuje vaše tělo reakcí „uteč, nebo útoč“, protože tyto pocity se zakládají na strachu. Je přirozené, že chceme utéct, z dané situace se dostat a nalézt bezpečný úkryt. Boj by znamenal čelit problému tváří v tvář – něco udělat, jednat. Znamená to najít způsob, jak využít svůj strach jako odrazový můstek, díky němuž naleznete svůj hlas a stanete se tvořivějšími nebo uděláte to, co skutečně chcete. Může to představovat další životní krok k překonání strachu z neúspěchu – nebo strachu z úspěchu. Někdy je skutečně vhodné utéct do bezpečí, ale ve většině případů je zapotřebí čelit strachu tváří v tvář a říct si „já tomuto strachu přece nedovolím, aby mě ovládal“. S tímto přístupem můžete postoupit v boji se strachem na další úroveň, kterou je boj o své pravé já, boj o to, abyste se sami stali svou vlastní pravdou.

Představte si, že přijdete k obrovskému chatrnému mostu mezi dvěma útesy, pod nimiž v hloubce teče řeka. Jak se budete k mostu přibližovat, začnete se cítit trochu nervózně, ale víte, že chcete-li se dostat ke svému cíli, přejít ho budete muset. Ucítíte, jak vám začíná pracovat nervová soustava, a k mostu přijdete s roztřesenými koleny a s chvěním v břiše. U vstupu na most najdete sedět schoulené plačící malé dítě s tváří v dlaních, protože se bojí most přejít. Co uděláte? Zvednete ho do náruče, pevně ho k sobě přitisknete a přes most přenesete. Když někomu v nouzi pomáháte, nervová soustava začne fungovat na jiné frekvenci – na frekvenci pomoci druhému. Tak proč nepomůžete sami sobě? Postarejte se o své tělo. Postarejte se o své zvířátko, a když vás přepadne nervozita, naslouchejte svým emocím, zvedněte se a přes most přeneste sami sebe. Učiňte změnu, která je nutná, abyste se mohli postarat o svou pravdu – změnu, kterou potřebujete, abyste se stali sami sebou.

Kdysi jsem cestoval s tátou a babičkou, matkou Sarítou. Byli jsme v Mexiku v Oaxace a přišli jsme k velké katedrále v centru města. Táta mi řekl: „Chlapče, teď chci, abys šel do toho kostela a zůstal tam, dokud si nepromluvíš s andělem.“ V zoufalství jsem se podíval na babičku. Jenom kývla hlavou a ukázala na hlavní vchod do kostela. Obrátil jsem oči v sloup, pleskl se do čela a zaúpěl: „Pane Bože, odtamtud se nikdy nedostanu.“ Pomalu a vzpurně jsem vstoupil do katedrály. Poklekl jsem před oltář plný svíček a vzhlédl k přenádherné Panně Marii Guadeloupské, která se, jak se mi zdálo, na mě posměšně dívala.

Začal jsem se modlit. „Pane Bože, požehnej mi, ať toho anděla uslyším, prosím tě, požehnej mi.“ Připadalo mi, že jsem tam celou věčnost, když mi zničehonic někdo poklepal na rameno. Pomalu a opatrně jsem se otočil a uviděl nádhernou malou stařenku. S úlevou jsem vydechl, když mi řekla: „Když se budeš modlit, anděl tě uslyší.“ Zdvořile jsem se usmál a znovu se otočil, protože jsem vůbec netušil, co mi ta dáma říká. O čem to ta bláznivá stařenka mluví?, pomyslel jsem si dokonce. Zatřásl jsem hlavou a začal se zase modlit. „Bože, pomoz mi, prosím, vyslyš mě, dej mi tohle a dej mi tamto.“ Z čista jasna mě něco napadlo. Jestliže se modlím, kdo mě poslouchá? Poslouchám se já sám. To já poslouchám své vlastní modlitby. Já jsem ten anděl. Já jsem ten, kdo má tu moc si pomoci: jednat tak, abych dostal, co v životě chci. Já jsem ten anděl!

S tímto vědomím jsem znovu vzhlédl k Panně Marii Guadeloupské. Uviděl jsem její překrásnou tvář. Uviděl jsem symboliku v bodech světla, v auře, která ji obklopovala. V tom okamžiku mi připadalo, že její aura je symbolem všech těch pocitů a emocí, které tvoří součást života. Takto k nám promlouvá božské, takto nám dává příležitost, abychom se postarali sami o sebe. Pak jsem si všiml andílka u jejích nohou, který ji držel a podepíral. Naprosto jasně jsem viděl, že je to symbolem mysli podpírající lidskou formu, symbolem mysli podpírající tělo v celé své existenci, v pocitech a emocích. Kdyby měl ten andílek odlétnout, veškerá zkušenost a pocity by ji zahltily a srazily z jejího nebeského postavení. S touto podporou a vědomím, pocházejícím z naší mysli, dokážeme sledovat své myšlenky a emoce, starat se o své tělo a jednat, abychom nespadli z nebeského postavení, kamkoli nás život zavane. Poděkoval jsem Pánu Bohu a odříkal si modlitbičku: „Kéž se dokážu ochránit před sebou samotným a dokážu nalézt uvědomění a lásku, abych mohl posloužit sobě, svému tělu a také svému životu.“

Utíkal jsem k vratům katedrály a vzrušeně prohledával zahrady, dokud jsem nenašel tatínka a babičku. Vysvětlil jsem jim, nač jsem přišel. „Tati, mluvil jsem s andělem. Já jsem ten anděl. Já jsem svým vlastním andělem strážným.“

Tátovi se obličej rozzářil širokým úsměvem a popleskal mě po hlavě, až mi rozcuchal vlasy. „Dobrý,“ odtušil.

ZDRAVÍM, MĚSÍCI

Zdravím, měsíci

touhle

básní

ze srdce

říkám

že moje láska

a moje bytí

jsou stále zde

a prýští dál z hlubin srdce

zdravím, já tě miluji

je to pohádka

je to hlas mých básní

které ti v noci posílám

temnotu ozařuje

jasné světlo

až se rozpadá

zdravím, já miluji

jsi srdce

plné inspirace

lásky bez výhrad

kterou jsi hluboko ve mně zasadil

měsíční svit

za nádherné noci

mě vede zase domů

Umění si stěžovat

Když řekneš, že to nezvládneš, tak to taky nezvládneš. Pozor, nač přistoupíš. – don Miguel Ruiz

Vyšel jsem z ložnice a začal u svého oltáře vzdávat díky a krát-ce se modlit, když jsem na chodidle ucítil silnou a pálivou bolest. Podíval jsem se a uviděl, že mě bodnul štír. Rychle jsem to nevinné zvíře vyhodil ven a začal na internetu hledat, co s tím. Evidentně to nebylo smrtelné štípnutí, protože jsem pořád tady. Jenže to hrozně bolelo a na chodidle se mi vytvořil velký puchýř. Okamžitě jsem si začal stěžovat na bolest a strachovat se o svého psa Yogiho. Co kdyby se to stalo jemu? Vzal jsem ho a šel si lehnout, protože jsem se začínal cítit trochu omámený. Noha mi pulzovala bolestí a točila se mi hlava. Zavřel jsem oči a pomalu upadl do hlubokého spánku.

Vzbudil jsem se na poušti a šel jsem někam se svou babičkou, matkou Sarítou. Ukazovala na spoustu velkých, jedovatých štírů, kteří se pohybovali kolem nás. Najednou jsem se vyděsil, ale ona mě svými slovy uklidnila: „Klid, chlapče. Oni nás nevidí, jsme ve snu. Já tu vlastně taky nejsem. Nesu ti velmi důležitý vzkaz.“

Když mi to říkala, rozhlížel jsem se po té spoustě štírů a zjistil jsem, že bodají sami sebe vlastními ocasy. Vřeštěli bolestí a pomalu umírali. „Proč si to dělají? Co to má za smysl?“ ptal jsem se babičky.

„Je to staré toltécké učení,“ odpověděla mi. „Když se štír sám bodne vlastním ocasem, je to, jako by říkal: Nejsem dost dobrý, dost chytrý nebo krásný. A ty, chlapče, se chováš úplně stejně pokaždé, když si začneš říkat negativní věci. Bodneš se svým vlastním jedem. Nevěř tolik vlastním slovům a tomu, co si namlouváš – jen si tím stále dokola ubližuješ.“

Podíval jsem se dolů a uviděl, jak se ke mně blíží ten největší a nejbrutálnější štír, skoro jako by mě viděl. Švihnul svým obrovským ocasem a zabodl mi žihadlo přímo do nohy. Cítil jsem, jak padám stále hlouběji, jako bych padal do samotného pekla. Velmi slabě jsem při tom slyšel babiččin hlas: „Nebesa nepotřebují sama sebe, chlapče. Jediný, kdo nebe potřebuje, je peklo a ty si ho dokážeš vzít s sebou, ať už jdeš kamkoli.“

S trhnutím jsem se náhle probudil. Koupal jsem se v potu a noha se mi okamžitě připomněla příšernou, trýznivou bolestí. Jak jsem se z bodnutí léčil, ta bolest mi pravidelně připomínala, abych si uvědomoval své negativní myšlenky namířené směrem ke mně samému. Všiml jsem si, že jsem přivedl k dokonalosti cosi neskutečně záporného. Rád to nazývám „umění si stěžovat“. S tímto vědomím jsem zaujal skeptický postoj k tomu, co si říkám, a začal to měnit.

Skvělým příkladem života s čistými úmysly a neuvěřitelně silné vůle je můj táta. Po infarktu mu zůstalo jenom 16 procent srdeční kapacity, a tak trpěl mučivou bolestí a úplně mu došla energie. Když ho propouštěli z nemocnice, doktoři mu dokonce řekli: „Migueli, už do konce života budeš muset doma odpočívat, chodit maximálně do kina a do restaurace – nesmíš se moc neunavit.“ „Ano, pane doktore,“ odpověděl táta s rukou za zády a s pevně zkříženými prsty.

Jakmile doktor odešel, svolal nás táta k posteli a prohlásil: „Ani náhodou nemíním polehávat na posteli a čekat, až si pro mě přijde anděl smrti. Půjdu a najdu si ho sám, zatímco budu dál dělat, co mě baví.“ A přesně tohle taky táta udělal. Dál cestoval po Spojených státech a Mexiku a předával svou vášeň všem, které potkal. Nikdy nikomu nedovolil, aby spatřil jeho neskutečnou bolest nebo úbytek energie.

Konec ukázky

Table of Contents

Předmluva

Milujte své tělo

Umění si stěžovat