Přeložila Ivana Štěpánková

THE LAST FLIGHT

Copyright © 2020 by Julie Clark

Translation © Ivana Štěpánková, 2021

ISBN 978-80-249-4429-6

Věnováno všem ženám, které vystoupily se svými příběhy. Ať už před kongresovým panelem v živém televizním přenosu, anebo v kanceláři bez oken na personálním oddělení – my vás slyšíme.

My vám věříme.

Pověz mi o svém zoufalství, a já ti povím o tom svém.

Mezitím jde svět dál.

Mary Oliverová, Divoké husy

PROLOG

Letiště Johna F. Kennedyho, New York

Úterý 22. února

Den pádu

Terminál 4 se hemží lidmi, kolem mě houstne pach navlhlé vlny a leteckého paliva. Čekám na ni, hned za automatickými skleněnými dveřmi. Kdykoliv se otevřou, zasáhne mě studený zimní vítr, a to mě přiměje představovat si vlahý vánek v Portoriku, ozvláštněný vůní ibišku a mořské soli. Měkká španělština s přízvukem kolem mě víří jako teplá koupel a splachuje osobu, kterou jsem dřív bývala.

Vzduch venku burácí, jak se letadla odlepují k nebi, zatímco uvnitř vřeští zkomolená hlášení z reproduktorů. Někde za mnou hovoří starší žena říznou staccato italštinou. Ale já nespouštím oči z obrubníku, stále sleduju přelidněný chodník venku před terminálem, vyhlížím ji. Opírám svou víru – a celou svou budoucnost – o skutečnost, že dorazí.

Vím o ní jen tři věci: jak se jmenuje, jak vypadá a že její letadlo odlétá dnes dopoledne. Mou výhodou je, že ona o mně neví nic. Potlačuju paniku, že už jsem ji nějak promeškala. Že už je pryč a s ní i moje příležitost vyklouznout z tohoto života do života nového.

Lidé mizí každý den. Muž stojící ve frontě v kavárně Starbucks, jenž si kupuje svůj poslední kelímek kávy, než nasedne do auta, kterým odfrčí do nového života, a nechá za sebou rodinu, jež si bude navždy klást otázku, co se přihodilo. Anebo žena sedící na zadním sedadle dálkového autobusu Greyhound, jež vyhlíží z okna a vítr jí fouká pramínky vlasů do obličeje. Smazává svou osobní historii, kterou bylo příliš těžké unést. Můžete stát těsně vedle někoho, kdo prožívá poslední chvíle, kdy je sám sebou, a vy se to nikdy nedozvíte.

Ale jen velmi málo lidí se fakticky pozastaví nad tím, jak obtížné je doopravdy zmizet. Ta míra každičkého detailu nutná k odstranění i sebemenší stopy. Neboť vždycky se něco najde. Tenká nitka, semínko pravdy, chyba. Stačí i nepatrná podružná okolnost, aby se vše rozluštilo. Telefonní hovor ve chvíli odjezdu. Malá dopravní kolize tři bloky od nájezdu na dálnici.

Zrušený let.

Změna itineráře na poslední chvíli.

Přes velikou skleněnou výplň, zamlženou sraženou párou, vidím, jak u obrubníku zastavuje černá limuzína, a hned vím, že to je ona, dokonce ještě než se otevřou dveře a vystoupí z auta. Když tak učiní, ani se nerozloučí s tím, kdo s ní seděl na zadním sedadle. Místo toho cupitá po chodníku a prochází automatickými dveřmi tak blízko, až se její růžový kašmírový svetr otře o mou paži, jako takové jemné pozvání. Ramena má shrbená, jako by očekávala další zásah, další útok. Tohle je žena, která ví, jak snadno jí může koberec za padesát tisíc dolarů sedřít kůži na tváři. Nechám ji projít, zhluboka se nadechnu a pak ze sebe vydechnu napětí. Je tady. Můžu začít.

Přehodím si popruh tašky přes rameno a jdu za ní, proklouznu do fronty na bezpečnostní kontrolu přímo před ni, neboť vím, že lidé na útěku se dívají jen za sebe, nikdy ne dopředu. Poslouchám a čekám na svou příležitost.

Ona to ještě neví, ale brzy se stane jednou ze zmizelých. A i já se vytratím, jako proužek dýmu k nebi, a zmizím.

CLAIRE

Pondělí 21. února

Den před pádem

„Danielle,“ říkám, když vstupuju do malé kanceláře, která sousedí s naším obývacím pokojem, „řekněte prosím panu Cookovi, že si jdu zacvičit.“

Zvedne oči od svého počítače, vidím, jak její pohled zachytí mou modřinu dole podél krku, zamaskovanou tenkou vrstvou make-upu. Automaticky si upravím šátek, abych ji schovala, a vím, že se o ní nezmíní. Nikdy to nedělá.

„Ve čtyři máme schůzku v Centru pro vzdělávání,“ říká. „Zase přijdete pozdě.“ Danielle sleduje můj kalendář i moje přešlapy a já na ni sázím, že to pravděpodobně bude ona, kdo nahlásí, až se nedostavím včas na jednání či zruším-li schůzky, které můj manžel Rory považuje za důležité. Když kandiduju do Senátu, nemůžeme si dovolit luxus nějakých chybných kroků, Claire.

„Děkuju, Danielle. Orientuju se v kalendáři stejně dobře jako vy. Prosím nahrajte moje poznámky z posledního jednání a připravte je k odeslání. Sejdeme se na místě.“

Když odcházím z místnosti, slyším ji zvedat telefon a klopýtnu, což by mohlo upoutat pozornost v době, kdy si to nemůžu dovolit.

Lidé se vždycky ptají, jaké to je být provdaná do rodiny Cookovy, nejvýznamnější politické dynastie hned po Kennedyových. Vyhnu se odpovědi a začnu mluvit o naší nadaci, jsem vytrénovaná zaměřit se na práci, nikoliv na drby. Na iniciativy, jako je zvýšení gramotnosti třetího světa nebo problematika vodních zdrojů, program mentoringu pro problematické školy v centrech měst, výzkum zaměřený na rakovinu.

To, co jim přiblížit nemůžu, je ten neustálý boj, abych si uhájila nějaké soukromí. Dokonce i u nás doma pořád někdo je, v každou denní hodinu. Asistenti. Domácí personál, který pro nás vaří a uklízí. Musím zápasit o každou minutu a každý centimetr čtvereční pro sebe. Nikde nejsem skrytá před zraky Roryho personálu, všichni jsou oddanými zaměstnanci Cookových. I po deseti letech manželství jsem tady vetřelcem. Outsiderem, kterého musí hlídat.

Naučila jsem se, jak zajistit, že k vidění není nic.

Fitness centrum je jedním z mála míst, kam za mnou Danielle nechodí, kde mě nepronásleduje se svými seznamy a časovými plány. Tam se scházím s Petrou, jedinou kamarádkou, která mi zbyla z doby před Rorym. A jedinou, kterou mě Rory nepřinutil opustit.

Neboť pro Roryho Petra neexistuje.

___________

Když dorazím do posilovny, Petra už tam je. Převléknu se v šatně, a zatímco stoupám po schodech k řadě běžeckých pásů, stojí na podestě a ze zásobníku si bere čistý ručník. Naše oči se krátce setkají, ona pak odvrátí svůj pohled jinam, když si beru ručník já.

„Jsi nervózní?“ zašeptá.

„Vyděšená,“ odpovím, otočím se a odcházím pryč.

Běhám hodinu, bedlivě sleduju čas, a když vstoupím do sauny přesně ve dvě třicet s ručníkem ovinutým kolem těla, bolí mě svaly z vyčerpání. Prostor je zahalený v páře a já se usměju na Petru, která sedí sama na horní lavici a obličej má zrudlý horkem.

„Pamatuješ si na paní Morrisovou?“ zeptá se, když usednu vedle ní. Zasměju se, jsem vděčná, že můžu myslet na něco z doby, kdy bylo všechno jednodušší. Paní Morrisová byla naší učitelkou ve čtvrťáku na střední škole a Petra málem propadla.

„Celý měsíc ses se mnou odpoledne co odpoledne učila,“ pokračuje. „Nikdo z ostatních dětí se ke mně a k Nicovi ani nepřiblížil kvůli tomu, kdo byl náš otec, ale ty ses do toho vložila a postarala ses, abych dostudovala.“

Otočila jsem se na dřevěné lavici a podívala se na Petru. „Takhle to zní, skoro jako byste s Nicem byli úplní vyděděnci. Ale vy jste přece kamarády měli.“

Petra zavrtí hlavou. „Lidi, kteří se k tobě chovají hezky kvůli tomu, že tvůj táta je ruskou verzí Al Caponeho, nejsou kamarádi.“

Navštěvovali jsme elitní školu v Pensylvánii, kde se děti nebo vnoučata z rodin, ve kterých se dědily velké peníze, dívaly na Petru a jejího bratra Nica jako na něco nového, přibližovaly se k nim skoro jako v nějaké zkoušce odvahy, aby zjistily, jak daleko můžou zajít, ale nikdy si ani jednoho z nich nepustily úplně k tělu.

A tak jsme vytvořili trojici outsiderů. Petra a Nico se postarali, aby se mi nikdo neposmíval kvůli školní uniformě z frcu nebo otlučené hondě, v níž se vždycky s dýmajícím výfukem přirachotila moje máma, když mě vyzvedávala. Postarali se, abych nejedla o samotě, a vtahovali mě do školních akcí, kterým bych se jinak vyhýbala. Vytvořili nárazník mezi mnou a dětmi, které pronášely kruté, povýšené narážky na to, že jsem jenom dojíždějící studentka na stipendiu, moc chudá, moc obyčejná na to, abych byla jednou z nich. Petra a Nico byli mými kamarády v době, kdy jsem žádné neměla.

___________

Bylo to jako osud, ten den před dvěma lety, kdy jsem vstoupila do fitness centra a uviděla Petru, zjevení z mé minulosti. Ale už jsem nebyla tím člověkem, kterého si Petra pamatovala ze střední školy. Až moc se toho změnilo. Až moc bych musela vysvětlovat svůj život i to, co jsem mezitím ztratila. A tak jsem se schválně dívala jinam, zatímco Petra do mě svůj pohled úplně zavrtávala, abych si jí všimla. Abych ji pozdravila.

Docvičila jsem, vydala jsem se k šatně a doufala jsem, že se schovám v sauně, dokud Petra neodejde. Avšak když jsem do sauny vešla, seděla tam. Jako bychom to celé naplánovaly.

„Claire Taylorová,“ pronesla.

Jakmile jsem zaslechla své staré jméno, musela jsem se – chtíc nechtíc – usmát.

Vzpomínky se začaly hrnout, spustil je tón i intonace Petřina hlasu, ve kterém stále zaznívaly stopy ruštiny, kterou mluvila doma. V mžiku jsem se cítila jako své staré já, a nikoliv jako osoba, ve kterou jsem se proměnila za ta léta, co jsem Roryho manželkou: luxusní a neproniknutelná, skrývající svá tajemství pod tvrdou slupkou.

Zvolna jsme se rozpovídaly, nezávazný společenský hovor rychle přešel na osobní rovinu a probraly jsme celá ta léta od chvíle, kdy jsme se viděly naposledy. Petra se nikdy nevdala. Proplouvala životem, podporována svým bratrem, který teď vede rodinnou firmu.

„A ty,“ řekla a ukázala na mou levou ruku, „ses vdala?“

Prohlížela jsem si ji přes clonu páry, překvapilo mě, že nic nevěděla.

„Vzala jsem si Roryho Cooka.“

„Impozantní,“ zareagovala Petra.

Dívala jsem se stranou a čekala, až se zeptá na to, na co se lidi ptají vždycky – co se doopravdy stalo Maggie Morettiové. To jméno bude napořád spojováno s mým manželem. Dívka, kterou z anonymity ke slávě katapultovalo jednoduše to, že – kdysi – milovala Roryho.

Ale Petra se jen opřela a řekla: „Viděla jsem interview, které s ním dělala Kate Laneová na CNN. Jeho práce v té nadaci je obdivuhodná.“

„Rory umí dělat věci se zuřivou vášní.“ Odpověď v sobě skrývala pravdu, kdyby měl někdo zájem jít do hloubky.

„Jak se má tvoje máma a sestra? Violet už určitě musela dostudovat.“

Téhle otázky jsem se děsila. I po těch letech jsem stále ostře pociťovala tu ztrátu. „Zemřely při autonehodě před čtrnácti lety. Violet bylo právě jedenáct.“ Omezila jsem se na stručné vylíčení. Deštivý páteční večer. Opilý řidič, který nezastavil na stopce. Srážka, při které obě na místě zemřely.

„Ach, Claire,“ vzdychla Petra. Nepronášela žádné fráze, ani mě nenutila, abych věci omílala dokola. Místo toho se mnou jen seděla, nechala můj smutek prodlévat v tichu, věděla, že nemůže říct nic, čím by mou bolest zmírnila.

___________

Začaly jsme se scházet v sauně vždycky po dokončení tréninku. Petra chápala, že kvůli tomu, z jaké rodiny pochází, nás nikdo nesmí vidět na veřejnosti spolu. Dokonce i před tím, než jsme věděly, co se chystám nakonec udělat, jsme se chovaly obezřetně, jen zřídka jsme komunikovaly telefonicky a nikdy přes e-mail. Ale v sauně jsme znovu vzkřísily své přátelství, obnovily vzájemnou důvěru, rozpomněly se na spojenectví, díky kterému jsme zvládly střední školu.

Netrvalo dlouho a všimla si, co skrývám.

„Musíš od něj odejít, jasné?“ prohlásila jedno odpoledne, několik měsíců poté, co jsme se poprvé setkaly. Dívala se na mou modřinu nahoře na levé paži, pozůstatek hádky s Rorym dva večery předtím. Navzdory mé snaze zahalit stopy – ručník povytažený výš kolem hrudníku, visící kolem krku, či nařasený přes ramena – Petra tiše pozorovala Roryho postupující běsnění na mé kůži. „To není poprvé, co na tobě něco takového vidím.“

Zakryla jsem si podlitinu ručníkem, nechtěla jsem, aby mě litovala. „Jednou jsem to zkusila. Asi před pěti lety.“

Tehdy jsem věřila, že je možné odejít z našeho manželství. Připravila jsem se na boj, věděla jsem, že to bude komplikované a drahé, ale jeho násilí mi přece poslouží jako páka. Vyhovíš mi, a já na oplátku pomlčím o tom, co jsi za člověka. Jenže ono to takhle vůbec neproběhlo.

„Vyšlo najevo, že žena, které jsem se svěřila a která se mi snažila pomoct, měla za manžela Roryho dávného kamaráda z univerzitní koleje. A když se Rory objevil, tenhle manžel mu otevřel dveře a pustil ho dovnitř, choval se k němu jako k velkému kámošovi, tajně si potřásali rukama a podobně. Rory jim řekl, že bojuju s depresí, chodím k psychiatrovi a že možná dozrál čas na nějakou hospitalizaci.“

„On tě chtěl dát zavřít do blázince?“

„Oznámil mi, že všechno může být ještě mnohem horší.“ Zbytek jsem Petře nevyprávěla. Jak – když jsme dorazili domů – mě surově přitlačil k mramorovému pultu v naší kuchyni, až mi praskla dvě žebra. Tvoje sobectví mě zaráží. To, že bys byla ochotná zničit všechno, co jsem vybudoval – odkaz mý matky –, kvůli tomu, že se hádáme. Všechny páry se hádaj, Claire. Ukázal kolem sebe po místnosti, na všechny ty špičkové přístroje, drahé kuchyňské pracovní desky, a řekl: Rozhlídni se kolem sebe. Co víc by sis mohla přát? Nikdo tě nebude litovat. Nikdo ti nebude ani věřit.

Což byla pravda. Lidi chtěli, aby byl Rory tím, za koho ho považovali – charismatickým synem progresivní a milované senátorky Marjorie Cookové. Nikdy bych nikomu nemohla vysvětlit, co mi udělal, protože cokoliv bych řekla, i sebevíc nahlas, vždycky by moje slova zůstala pohřbená pod projevy lásky, kterou všichni dávali najevo jedinému dítěti Marjorie Cookové.

„Lidi nikdy neuvidí to, co vidím já,“ prohlásila jsem nakonec.

„Tomu vážně věříš?“

„Myslíš, že kdyby Carolyn Bessetteová vystoupila a obvinila Johna F. Kennedyho juniora z toho, že ji bije, že by se za ni tahle země postavila?“

Petřiny oči se rozšířily. „To si děláš srandu? Žijeme v éře #MeToo. Myslím, že by lidi byli celí diví a uvěřili by jí. Pravděpodobně by vznikl i nový pořad na stanici Fox nebo CNN, aby to bylo možné rozebírat.“

Smutně jsem se zasmála. „V ideálním světě bych Roryho hnala k odpovědnosti. Ale já to v sobě nemám, abych se pouštěla do boje, který by trval celé roky, který by prosáknul do každičkého koutku mého života a pošpinil všechno dobré, co by mohlo přijít potom. Já se od toho chci jenom osvobodit. Osvobodit se od něj.“

Postavit se proti Rorymu bylo jako udělat krok do propasti a věřit, že mě zachytí velkorysost a laskavost ostatních. A já žila až moc dlouho s lidmi, kteří by se s radostí dívali na můj volný pád, pokud by to znamenalo, že můžou být nablízku Rorymu. Peníze a moc zajišťovaly v tomhle světě beztrestnost.

Dlouze jsem se nadechla a cítila jsem, jak mi pára proniká hluboko do těla. „Odejít od něj by znamenalo, že bych to musela udělat tak, aby mě nikdy nenašel. Koukni, co se stalo Maggie Morettiové.“

Obrysy Petřina obličeje se rozpíjely v páře, která se mezi námi vznášela, ale bylo vidět, že její pohled zbystřil. „Myslíš, že s tím měl něco společného?“

„Já už ani nevím, čemu mám věřit,“ odpověděla jsem.

___________

Během následujícího roku jsme s Petrou dávaly dohromady plán, připravovaly jsme choreografii mého zmizení pečlivěji než balet. Posloupnost událostí načasovaných tak dokonale, aby nezbyl prostor pro nějakou chybu, a teď tu sedím jen hodiny před jeho provedením. Syčení páry zaplňuje vzduch kolem nás, Petra se jeví jako nezřetelný stín na cedrové lavici vedle mě.

„Poslalas dneska ráno všechno?“ ptám se jí.

„FedExem, adresováno tobě, s označením ,Do vlastních rukou‘. Do hotelu by to mělo přijít zítra hned ráno.“

Nemohla jsem riskovat a schovávat všechno, co jsem nashromáždila, ve svém domě, kde by to mohl kdokoliv – buď služebné, či ještě hůř Danielle – najít. Takže Petra měla vše u sebe – čtyřicet tisíc dolarů z Roryho peněz a díky Nicovi i úplně novou identitu.

„Nová vládní technologie tuhle výrobu dost ztěžuje,“ prohlásil to odpoledne, kdy jsem za ním přijela. Seděli jsme u jídelního stolu v jeho obrovském domě na Long Islandu. Stal se z něho pohledný muž, měl ženu a tři děti. A osobní strážce – dva stáli u brány na příjezdové cestě a další dva u vchodu do domu. Napadlo mě, že Rory a Nico nejsou moc odlišní. Oba jsou vyvolenými syny, kteří jsou tlačeni do toho, aby pokračovali v rodinném podniku ve dvacátém prvním století, s novými pravidly a regulacemi. Od obou se očekávalo, že udělají víc než předchozí generace – anebo že, přinejmenším, o všechno nepřijdou.

Konec ukázky

Table of Contents

PROLOG

CLAIRE