Jaroslav Havlíček

Jaroslav Havlíček vystudoval reálku v Jičíně (maturoval 1913). Poté (1914) absolvoval abiturientský kurs obchodní akademie Chrudim a začal studovat na ČVUT v Praze. Roku 1915 byl jako jednoroční dobrovolník odveden do první světové války, zúčastnil se bojů v Rusku, v Itálii a v roce 1919 na Slovensku. V roce 1919 začal pracovat jako úředník v Živnostenské bance v Praze [1] a při zaměstnání úspěšně dostudoval vysokou školu. V roce 1921 se oženil s Marií Krausovou. Přátelil se s Antalem Staškem. Jeho synem byl Zbyněk Havlíček. Zemřel z fyzického vyčerpání v důsledku zánětu mozkových blan.

Petrolejové lampy je psychologický román. Nejprve vydán pod názvem Vyprahlé touhy v roce 1935 a později přepracován a posmrtně vydán v roce 1944 konečně jako Petrolejové lampy. Román je první ze čtyř, které Havlíček za svého života dokončil a měl se stát základem obsáhlejšího cyklu věnovaného osobnosti Štěpky a jeho rodné Jilemnici. Vzhledem k zamýšlenému plánu stihl původní román pouze přepracovat a napsat torzo Vlčí kůže. Příběh je zaměřen na Štěpku Kiliánovou, dceru bohatého zednického mistra a selky z vejrychovského statku, která žije na izolovaném maloměstě přelomu 19. a 20. století. Její osud se spojí s jejím vysněným mužem, bratrancem Pavlem Malinou, důstojníkem u rakousko-uherské armády, ze kterého se stal během služby syfilitik, u kterého začne postupovat paralýza. Autor sleduje přerod z městské paničky v těžce pracující selku, která se navíc musí starat o umírajícího manžela.

Jaroslav Havlíček

Petrolejové lampy

Ukážka z elektronickej knihy

2013

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© JHuslík, eKnihulka, 2013

www.eKnihulka.cz

ISBN 978-80-87808-03-0

ČÁST PRVNÍ

LAMPY SVÍTÍ A PROSTÍRÁ SE

***1

Uprostřed západní zdi jilemnického hřbitova stávala od nepaměti stará márnice s pokřiveným křížkem na vrcholu prohnilé šindelové střechy. Po obou stranách této márnice, za rezavým železným plotem, se tísnilo několik hrobek, každá byla pokryta těžkým náhrobním kamenem.

Dnešní mladá generace městečka již o márnici nic neví, zmizela a nezůstalo po ní ani památky, hrobky jsou tu však stále a skoro v témž stavu jako před lety. Jsou vesměs prastaré. Některá má vryt nápis mělkým písmem do kamene, jiná hlásá nebožtíkovo jméno a jeho životní data z mramorové desky, připevněné k hřbitovní zídce, všechny však kryjí rody, jichž v městečku již není.

Zde v pánu odpočívá Familie Czihak, hned vedle od roku 1805 na slavné vzkříšení čeká Georg Johann Heweroch, vychovatel Jeho Osvícenosti hraběte z Harrachů, tam leží Wenzel Pestalini. Ani sama Pepka Stínilová, živá kronika městečka, neví, kdo byli Czihakové a s kým byl spřízněn Heweroch.

Poslední Pestalini ještě žije ve vsi Hrabačově. Je již stařičký, nemá dětí ani příbuzných. Dávno tomu, co cinkal zvoneček jeho krámku v Dolení ulici, dávno tomu, co nosil květovanou kupeckou čepičku, prodával dětem lepkavé bonbóny a sekal cukr ozáblými prsty. Nyní obchoduje mezi hrabačovskými chalupníky a tkalci, ještě hrabou slepice na jeho chudém dvoře, ale až dohasne, nebude již ani Pestaliniů. Docela jistě nebude pohřben do staré hrobky, neví, nikdy nevěděl, jaké příbuzenství ho pojí k těm mrtvým dole.

Czihakové, Lantové, Poličanští, Žulianové a ti ostatní, jejichž jména jsou těžko čitelná nebo dokonce jsou nadobro vyhlazena z kamenných desek, to jsou zpráchnivělí a mlčeliví pamětníci starých časů. Mnohá z koster, způsobně urovnaných v podzemí, by mohla vyprávět o četných požárech, při nichž městečko, až na jediný dům, Pecník, lehlo popelem, o hrůzách moru roku 1772, o slávě otevření prvního vodovodu roku 1780, který sbíral vodu z pramínku pod kapličkou svatého Izidora a zásoboval jí kašnu o čtyřech chrličích v podobě lvích hlav uprostřed náměstí. Tak je aspoň o těch věcech psáno v jilemnických letopisech, uložených v městském muzeu.

Železných kruhů, zapuštěných v náhrobním kameni rodiny Poličanských, nebylo použito po celé století, v písmenech, snad kdysi zlatých, která označují hrobku hraběcího vychovatele, déšť vyhloubil jamky, na Žulianovu mramorovou desku zídka vypotila vápno, a to na ní uschlo v stružkách, podobných stopám slz. Možná že mrtví Lantové byli významní a zasloužilí měšťané, možná že kterýsi Czihak byl radním, zakladatelem školy nebo dokonce purkmistrem, tak se tomu aspoň podobá, neboť na hrobkách rok co rok svítí obec na své útraty. Proč svítí, nikdy od nikoho se nedovíš.

Stará márnice byla zbořena roku 1899 a na jejím místě vyrostla hrobka, v níž měla dojít věčného pokoje - jak praví masivní zlatý nápis nad vchodem - rodina Kiliánova.

Tato nová Kiliánova hrobka, hrobka stavitele Kiliána, byla kdysi pro městečko senzací. Především byla stavěna, když byl její příští obyvatel ještě zcela zdráv, a to podle jeho vlastních návrhů. Kromě toho byla první hrobkou ve tvaru kaple, jaká se na jilemnickém hřbitově vyskytla. Ještě dřív než z ní bylo odstraněno lešení, dřív nežli z její kupole, pobité měděnými pláty, slezl poslední pokrývač, byla zařazena mezi několik málo městských divů. Děti i dospělí jí byli nadšeni. Dlouho pak byl hřbitov oblíbeným vycházkovým místem. Měšťané se svými rodinami se chodili dívat na novou Kiliánovu hrobku, jako se rok předtím chodili dívat na větrem se kymácející věžičku nové dívčí školy a o čtyři roky dříve na novou sokolovnu.

Ještě dnes, ačkoli podhorské povětří důkladně zřídilo její bílou kdysi omítku, čímsi přitahuje - nebo je to snad jen památka na dávné okouzlení? Má schodiště o sedmi stupních, průčelí drží dva sloupy s dórskými hlavicemi. Jsou v ní tři řady lavic, před nimi stojí oltář s mramorovým křížem bez Krista, nad oltářem visí obraz vzkříšení Lazarova, ne sice zrovna dokonalý, ale přece jen opravdový kostelní obraz. V kupoli, nyní zelené měděnkou, je připevněn zvoneček, který klinká dvakrát do roka, zatímco u oltáře kněz slouží zádušní mši, a to dvanáctého února za v Pánu zesnulého Štěpána Kiliána a jedenatřicátého srpna za v Pánu zesnulou Annu Kiliánovou, rozenou Malinovou.

Mezi všemi těmi omšelými, zčernalými náhrobními kameny, oddělenými od ostatního hřbitova zrezivělým plotem, vypadá Kiliánova hrobka asi tak jako palác mezi chatrčemi. Zatímco její kryptu chrání klenba, na níž je namalováno šmolkově modré nebe s hvězdami, do jejích bezpřístřešných sousedů pere déšť, zavaluje je sníh a opravdová nebeská báň je jim nekonečně vzdálenější. Je přepychová, je chlubná, a přece se něčím podobá zchátralým hrobkám kolem sebe: i ona hlásá jméno, které v městečku již nežije.

Když léta Páně 1903 stavitel Kilián náhle zemřel (za pouhá tři léta po dostavění své posmrtné schránky) a za půl roku po něm jeho manželka Anna, nezanechal po sobě ani sourozenců, ani jiných příbuzných, nýbrž jen jedinou dceru Štěpánku, provdanou za hejtmana Malinu.

***2

Kilián nebyl obzvlášť znamenitý stavitel. Svědčí o tom celá Hoření ulice, jeho životní dno, která rozmnožila jeho jmění. Stojí v ní přízemní, nejvýš jednopatrové domy, jeden jako druhý, celá řada papírových domků, jaké se v zimě stavějí v oknech do mechu. Maloměstští stavitelé nemívají zvláštních ambicí, patrně proto, že se musejí přizpůsobovat vkusu svých zákazníků. Jsou-li velmi dobří, dovedou postavit dům ne-li krásný, tedy aspoň účelný. Ani v tomto směru Kilián nikterak nevynikal. Domy, které vystavěl, nemají sklepů, schody jsou v nich většinou tmavé a strmé, nešťastný obyvatel nebo host na nich snadno uklouzne, a pak se neodvratně řítí až do přízemí jako po toboganu. Místnosti jsou obrovské a nedají se vytápět, chodby jsou hotovým bludištěm, bez plánku se v takovém Kiliánově domě vůbec nevyznáš. Zato se však do dvorků táhnou všemožné přístavky, trčí nad nimi kryté i nekryté dřevěné pavlače, dobré jen k tomu, aby se po nich s příšerným skučením proháněl průvan, třískal dveřmi a rozbíjel okenní tabulky.

Příkrý posudek dna nechť nevrhá stín na tvůrcovu památku! Kilián nebylo nic horší než jeho kolegové, kteří stavěli vlastně jen proto, aby vydělali peníze. Lze se vůbec divit, že v jeho případě výsledek nebyl úměrný píli? Kilián právě tak jako oni, nebo aspoň jako mnozí z nich, nebyl veleduch prostě jen proto, že se svému řemeslu v žádných školách neučil. Začal jako zedník a skončil jako zednický mistr. Tehdy však nebylo v Jilemnici jiného, odborně školeného stavitele, městečko se musilo spokojit tím, co se mu nabízelo, a když se to tak vezme, nebylo to ještě tak zlé. Domy v Hoření ulici stojí dodnes, žádný z nich se nesesul, v žádném se neobjevila trhlina -Kiliánova práce byla poctivá, trvanlivá, důkladná.

Stavitel Kilián sám byl právě tak trvanlivý a důkladný. Byl to veliký, tlustý, těžkopádný člověk, k stáru poněkud dýchavičný. Na nohou nosil perka, a ta perka ustavičně vrzala, snad jeho tíhou. V době, kdy jsem ho poznal, bylo mu už víc než sedmdesát let. Husté bílé vlasy měl nad vysokým čelem rozházeny v divoké změti. Stejně divoké a načechrané bylo jeho obočí, ale oči pod ním byly světle modré, při dobré náladě takřka něžné. Tváře měl cihlově červené, nos hrubý, modře žilkovaný, pod ním prokvetlý knír a krátkou, do špičky přistřiženou bradku. A bochníčky tuku u uší i v týle - vypadal velmi zajímavě mistr Kilián!

Pokud se dovedu upamatovat, nosil vždycky jen čems nákrčník k nízkým ležatým límcům, k límcům co nejnižším, patrně proto, aby jeho laločnatý, jakoby oteklý krk nebyl ničím tísněn. Také podpatky nosil vždycky jen nízké, a tím se stalo, že se špičky jeho perek obracely vzhůru. Chodil jaksi příliš jen na patách. Šel-li po náměstí, bylo to, jako by se brodil rybníkem. Potom měl ještě jeden zvláštní kus oděvu, jakých i tehdy bylo už pořídku: čems polocylindr s širokou stuhou, s okrajem romanticky zvlněným.

Ostatně - jeho fotografie dosud visí mezi fotografiemi velikých mužů města Jilemnice v kanceláři obecního úřadu. Vypadá tam poněkud útlejší, menší a ušlechtilejší, než skutečně byl, v podstatě je to však dobrá podobizna. Je na ní vyobrazen v celé postavě. Má tam své boty se špičkami obrácenými vzhůru i svůj polocylindr, a stojí trochu pokleslý v kolenou ani ne tak přílišnou vahou těla, jako spíš z jisté koketérie. Kalhoty má nad perky zvarhanělé do nesčetných záhybů, jako by mu padaly. Tenkrát si představovali šviháctví poněkud jinak než dnes.

Kilián dožíval své dny v domku vedle školy -ó té ironie osudu! -, v domku, který sám nestavěl. Koupil jej za babku, když Hoření ulice byla již zcela dokončena, a odtamtud ho vynesli „za Frantáčkovy“, jak se v Jilemnici říká hřbitovu podle majitele posledního domku v ulici zvané Zvědavá.

Když se Kilián objevil za domkem na zahrádce, znamenalo to pro žáky a žáčky vždy jisté rozptýlení v duchamoru písmenek a číslic. Zídka školního dvora byla nízká, stavitel byl právě o hlavu vyšší. Ta rudá, rozčepýřená hlava nad školní zdí se tak trochu podobala vycházejícímu slunci, nebo snad obrovské, nestvůrné mrkvi. Kiliánova hlava, nikoli celý pan Kilián, měla u kluků přezdívku ne zrovna trefnou - říkalo se jí měchuřina. Přezdívka měla význam hanlivý.

Majitel měchuřiny byl totiž velmi nesnášenlivý. Běda, zaletěl-li míč při hře na školním dvoře nešťastnou náhodou za zídku Kiliánovy zahrádky! Běda, zachytil-li se některý z kluků svými špinavými prackami okrajů zídky, aby se zvědavě rozhlédl po Kiliánově království! V takovém případě nezbylo učiteli nic jiného než mládež seřadit a zachránit se s ní před hněvem rozlíceného a hulákajícího starce ve školní budově.

Tato pokora učitelstva by se snad mohla zdát poněkud přepjatá, je však nutno si uvědomit, že staviteli byl pro jeho zásluhy svěřen úřad školního dozorce. Podvakrát jsem přijal z ruky pana školního dozorce Kiliána výroční vysvědčení, a podvakrát se mi zaryly do tváře jeho bledě modré, krvavými žilkami stínované oči s němou výčitkou.

Kiliánova manželka Anna nebyla o nic menší postavy než její muž. Byl to opravdu rovný pár. Bledá, odulá Anna, se žlutými jaterními skvrnami na tvářích, s černýma pichlavýma očima, převyšovala o hlavu všechny stařenky, pilně navštěvující ranní mše a roráty. Jako ony, poslední mohykánky nejstarší módy, nosívala klobouček podobný čepci se závojíčkem přes čelo, s cetkami, penízky a umělými květinami, uvázaný pentlemi pod bradou, černou jupku k tělu a obrovské mužské boty, od nichž byly její předlouhé, zvonovité sukně vzadu okopány.

V několika posledních letech svého života se již nemohla pohybovat. Tak jsem ji také jedině znal, zemdlenou, bezmocně ležící na vozíku, který tlačíval ke kostelu dnes už také dávno mrtvý Tonánek-Světýlko, pobuda ze Špitálku, městského chudobince, povýšený stařeninou nemocí k jakési lokajské službě u Kiliánů.

Anna Kiliánová byla žena přísná, šetrná a nábožná. Selské děvče, vzala si za muže městského člověka, který se stal pánem. Ctila svého manžela, byla si ve vší pokoře vědoma jeho vysokého společenského postavení a dbala vždy úzkostlivě na svou důstojnost. Plnila věrně všechny povinnosti k rodině, obci i církvi. Nebyla zlobivá jako její muž, nebyla tak věhlasná jako on, veřejného života se účastnila jen málo. Zanechala po sobě pověst skrblice. Nutno však připomenout, že v oněch starých, opatrných časech, kdy bylo zvykem políbit ze stolu spadlý drobeček a kdy krejcar měl jistou kupní cenu, kdy mlsky byly prostičké a zábavy řídké, že tehdy bylo dosti obtížné odlišit skutečného lakomce od člověka šetrného.

***3

Anna Kiliánová pocházela ze dvora zvaného Vejrychovsko a byla sestra sedláka Jana Maliny.

Vejrychovsko stojí nedaleko martinického lesa a je vzdáleno asi osm minut od posledního jilemnického stavení. Vypráví se, že na místě dnešního dvora stávala před dávnými lety tvrz, v níž sídlil zeman Vejrych, Vejrych z dob zapomenutých rodů na jilemnickém hřbitově, ba z dob ještě mnohem, mnohem starších. Byl to Vejrych-kouzelník a měl spolek s čertem.

Jilemnická před historie počíná Vejrychem a týká se ho valná část všech místních strašidelných pověstí. Jedna z nejznámějších je pověst o regimentu vojáků, který měl čaroděj vždycky k ruce a k němuž si pomáhal velmi jednoduchým způsobem: zaklepal kouzelným proutkem na měděnec, v kterém máčel otruby, a vojáci jeden za druhým vyskákali. Jejich plukovník si věru nemusil dělat starost, kam je po cvičení uloží. Stačilo další malé švihnutí proutkem, a vojáci se vrátili do měděnce, stali se opět otrubami. K čemu potřeboval Vejrych vojáky, není známo, nejspíš měl trochu tvrdohlavé robotníky.

Všemožným způsobem čaroval Vejrych, z různých spletitých situací mu pomohl kouzelný proutek, tvrz byla místem nevylíčitelných pekelných rejdů a hrůz. Peněz měl ovšem habaděj, neboť mu jeho přátelé, jimž se upsal krví, vždy zavčas dodávali své pekelné dukáty.

Společenství s čerty mělo však také jisté nevýhody. Vejrych musil zůstat celý život starým mládencem - tak zněly podmínky -, neboť strýček satan mu chystal svou sestru za nevěstu. Potom, když smluvená lhůta vypršela, byla ovšem jeho smrt nikoli obyčejnou lidskou smrtí, nýbrž strašlivým pekelným sňatkem, sňatkem o třinácti kočárech. Dvanáct kočárů, plných ďáblů, v třináctém sám zeman Vejrych se svou rohatou nevěstou.

Ó té temné noci, noci bezhvězdné, již má dětská fantazie tak dobře znala, kdy kočáry hrčely jeden za druhým přes městečko ke Koptíkově hati! V té noci se vyznamenala bába Strouhalka, nesmrtelná bába Strouhalka z Jilmu, která si umínila, že ubohou zemanskou duši vyrve věčnému zatracení navzdory celému peklu. Stála na kamenném mostě přes Jilemku, schována pod sochou svatého Jana Nepomuckého, drmolila modlitbu za modlitbou a počítala kočáry - jedenáctý - dvanáctý- třináctý. V té chvíli vyskočila, hodila posvěcenou cihlou -a trefila! Rachot hromu, fialové blesky, sirný dým, a všechno totam, na kamenném zábradlí mostu se třepotá bílá holubička, třikrát, právě třikrát zakrouží nad Strouhalčinou hlavou. Strouhalka klečí před svatým Janem a děkuje pánubohu, že jí byl v jejím nebezpečném podniku nápomocen, zatímco v tvrzi leží mrtvý Vejrych s krvavou ranou uprostřed čela, a rána mokvá. Přestože svíce zhasly, je tu světlo jako v pravé poledne, a mrtvý kouzelník se usmívá nebeským úsměvem.

Po Vejrychově smrti -tak praví pověst -ďáblové ze msty tvrz ze čtyř stran zapálili, ale komnata s mrtvolou zůstala neporušena. Tělo bylo pak pochováno na rozkaz báby Strouhalky, jíž byl ten nápad vnuknut milostí boží, do hrobu bez jména. Dodnes ukazují u Malinova dvora stodolu, jejíž jedna stěna je postavena z ohořelých kvádrů, v těch kvádrech je místy vidět otvory bývalých střílen. Říká se jí čertova stodola.

Sedlák Malina ovšem nezdědil pekelné dukáty, ty -bůhví kam se poděly. K vzniku Malinova jmění se víže jiná vzpomínka, ale ta již není legendární.

Po napoleonských válkách zbohatlo mnoho jilemnických měšťanů plátenictvím, mezi nimi Bulušek, bydlící v chalupě nedaleko Vejrychovska, které měl tehdy v majetku jakýsi Krebs. Vlastní dědeček Štěpánky Kiliánové, Antonín Malina, byl u Krebsů na Vejrychovsku čeledínem. Zbohatlík Bulušek zmnožoval své jmění lichvařením, půjčoval na nekřesťanský úrok. Byl vdovec, samotář a bezdětek.

Ústní podání praví, že tento Bulušek měl ve světnici dubovou, železem kovanou truhlu, v níž schráněl svůj lup v podobě zlatých a stříbrných mincí, a že se od této truhly třeba celý den ani nehnul. Seděl na ní, ozbrojen až po zuby ze strachu před zloději. Byl tak lakomý jako lakomci v pohádkách, šetřil i na vlastní hubě a chudákovi by byl nedal zadarmo ani findu. Nu, a milý Bulušek se na konci svého života přepodivným způsobem zbláznil - začal svůj mamon rozdávat.

Vlastně nikoli rozdávat, nýbrž rozhazovat. Čeledín Malina od Krebsů byl jedním z prvních, kteří se šťastnou náhodou domakali Buluškova podivínství, a nejvíce z něho těžil. Zjistil, že stařec vychází na toulky do martinického lesa, což nikdy předtím nečinil. Vrtalo mu to hlavou a dal se opatrně za ním. Na odlehlé pasece nedaleko Javorka spatřil, jak Bulušek chodí od pařezu k pařezu, na každý klade zlaťák a podšitě se přitom usmívá. Malina se kradl za starcem, který neviděl neslyšel, a shraboval zlaťáky z pařezů.

Tak Bulušek učinil svým dědicem les a Malina se učinil dědicem lesa. Jak lichvář své mince po pařezech rozdílel, tak mu jich v patách ubývalo. Vyprázdnil kapsy a šel si pro novou zásobu. Malina už do dvora na práci nešel, špehovat blázna bylo výnosnější.

Není známo, jak často sbíral Malina zlaťáky na pařezech, jisto však je, že když starý Bulušek zakrátko potom zemřel, jmění po něm zůstalo pramálo, zato se však stala věc nad jiné nepochopitelná: chudý čeledín od Krebsů koupil za hotové statek svého pána.

Antonín Malina, lovec zlaťáků, měl tři děti: Antonína, Jana a Annu. Antonín předčasně zemřel a dědicem statku se stal Jan. Anna byla bohatou nevěstou, přesto však zůstala neprovdána až do svých dvaatřiceti let, tak dlouho, dokud se v městečku neobjevil Kilián. Patrně nebyla zvlášť půvabná, a pak -město se dívalo s jistým opovržením na novopečené majitele Vejrychovska. Přece jen tu trochu vadila ta podezřelá historie Buluškova mamonu. Tehdy byli lidé na sebe ještě náramně přísní a nezbavovali se tak lehce svých předsudků.

Kilián nebyl vybíravý. Chtěl se v životě něčeho dopracovat a potřeboval k tomu peněz. Měl už také leccos za sebou, prožil prý velmi dobrodružné mládí. Bylo mu šestatřicet let. Pepka Stínilová tvrdí, že přišel do městečka s vandrovním rancem na zádech, v roztřepaných kalhotách, člověk neznámý, bez přátel, bez známostí. Takovým způsobem se ovšem v Jilemnici odjaktěživa mluvilo o všech přistěhovalcích, kteří se tu později domohli jmění. Zvlášť když nepocházeli z hor, nýbrž z kraje, z rovin. Byli to cizáci, nebo také krajáci.

Podle všeho bylo tenkrát v zjevu a v chování stavitele Kiliána jakési kouzlo a jakási síla. Ačkoli byl nejen cizák, nýbrž dokonce i kraják, bylo mu to kupodivu brzy odpuštěno. Hračkou přemohl odpor, který k němu zpočátku měli jako k manželu Malinovy dcery, a stoupal s jejím věnem v kapse závratnou rychlostí na jilemnickém nebi, až se stal hvězdou první velikosti. Možná že mu také cestu k úspěchu uvolnila tchánova smrt. Antonín Malina zemřel za necelý rok po dceřině svatbě. Za ním šli do hrobu jeden za druhým pamětníci jeho nenadálého zbohatnutí. Nová generace, náchylná k tomu, hledat v oněch dávných událostech spíš prvek romantický, neměla již nedůvěry k muži, který tak přesvědčivě prokázal svou zdatnost.

***4

Večer prvního září 1870, když se schyloval ke konci zoufalý zápas obklíčené francouzské armády u Sedanu, narodila se Anně Kiliánové po čtyřletém manželství dcera Štěpánka.

Stavitel byl zklamán, doufal, že bude mít syna. Děťátko však bylo zdravé, buclaté, těžké - až příliš těžké, rodička ležela na svém lůžku bolesti jako neživá. Trvalo jí dlouho, než se zas trochu sebrala.

Domníval-li se Kilián, že bude první nezdar napraven při nejbližší příležitosti, pak je možno nazvat všechna další, zbývající léta jeho junáctví jedinou dlouhou řadou zklamání. Štěpánka byla první a poslední. Více dětí u Kiliánů nebylo.

Stavitelovu švagrovi Janu Malinovi ze dvora se holčička nelíbila. Marně ji před ním vychvalovali. Řekl to právě tak, jak si to myslil, nebyl z těch, kteří někomu pochlebují:

„Co je to všechno platné, když má trojitou bradu!“

Trojitá brada byla sedlákovi známkou tučnosti, blahobytu, pohodlí, hlouposti. Jan Malina zůstal po všechen čas svého života takový, jakým se narodil, - měl odpor k trojitým bradám. Nepozbyl ho ani tehdy, když přivdání trojité brady do statku znamenalo nejen finanční obnovu, nýbrž i skutečnou oběť, ovšem neuvědomělou, jak se později uvidí.

Kilián dostal s Annou od tchána Maliny věnem dvacet tisíc zlatých. V oné době, kdy se Štěpánka narodila, byl již z nejhoršího venku. Bydlil v jednom ze svých prvních výtvorů v Hoření ulici, měl zakoupeny skoro všechny volné parcely, které bylo tehdy v Jilemnici výhod no zastavět, a zničil a odstranil jediného konkurenta, který se mu v městečku hodlal usadit. Mohl si dovolit furiantské gesto, že všechny své volné peníze, valnou většinu ženina věna, uložil na nově zřízenou vkladní knížku na Štěpánčino jméno a prohlásil, že až přijde dědic mužského rodu, nebude na svém podílu zkrácen. Dědic nepřišel, a jednoho dne u Kiliánů shledali, že druhá vkladní knížka již nikdy založena nebude. Možná že z nastřádaného podílu dítěte, které se nenarodilo, byla později postavena empírová hrobka.

Za oněch starých časů nebylo ani v sebezámožnějších maloměstských rodinách zvykem žít v přepychu. Tak se stalo, že Štěpánka byla kolébána jen v docela obyčejném prádelním koši právě tak jako děti kočího Parduse, který bydlil v srubovém přístavku Kiliánova domku. Jenomže košík nebyl uvázán k stropnímu trámu, jak tomu bylo u Pardusů, nýbrž upevněn na háku, z něhož byla sundána stahovací lampa.

Prvním vjemem probuzeného dětského vědomí byl odlesk pestrých skel ve skleníku v parádním pokoji, jak tam zrána dopadal sluneční paprsek, pak mátožné stíny, které za časných zimních jiter vrhala po stěnách blikající svíčka, a konečně červené světélko nočního knůtku, plovoucího v olejové lampičce. Jásala při světle a bála se stínů - není toho mnoho, co lze říci o dítěti Štěpánce. Nemoci ji míjely. Poměrně velmi pozdě začala chodit. Byla příliš tlustá. Zato se u ní brzy projevila vyřídilka. Usuzovali z toho, že bude chytrá.

V době Štěpánčina útlého dětství byl obraz jejího malého světa asi takový: čistá, bílá, rozlehlá kuchyň, z níž se mohlo do pokojů jen přes studenou, tmavou domovní chodbu. V chodbě na almárce, která nahrazovala spíž, ustavičně a tesklivě cukrovala zajatá hrdlička. Pokoje na druhé straně chodby byly dva: jeden, kde se spalo - neříkalo se mu právě ložnice, poněvadž se tam také projektovalo, rýsovalo, účtovalo, bydlilo -, vymalovaný neurčitou hnědou barvou se zlatými ornamenty, které se při pouhém doteku obtiskovaly na šaty, druhý, zastíněný záclonami, nepřístupný, parádní. Tam byla voskovaným plátnem potažená pohovka, zrcadlo s širokým vyřezávaným rámem, v jehož spodním okraji byla zatknuta papírová baletka s načechranou sukénkou, skleník budící uctivou hrůzu, množství vějířů, alb, rohoží s pohlednicemi, ochranných přikrývek a háčkovaných i vyšívaných polštářů a nesčetné množství jiných titěrností z porcelánu i z vosku. To byl vnitřní svět. K vnějšímu patřilo území nepoměrně širší: rozlehlý dvůr s kůlnami na dříví, husím trusem, sporou trávou a s kočovými kluky, maličká zahrádka s laťkovým altánem, v níž byla pěstována spíš zelenina než květiny, a konečně celá dlouhá, dosud nezastavěná Hoření ulice.

Když byla Štěpka ještě docela malá, stavěl Kilián sousední dům, který dnes patří krejčímu Herajnovi. Plot mezi oběma parcelami byl poražen, aby bylo usnadněno skládání stavebního materiálu na staveniště přes Kiliánův dvůr. Snad bylo tehdy deštivé léto, snad ne, kdož pak to ještě dnes může říci, Štěpánce se však nesmazatelně vtiskla do paměti představa na sebe narovnaných klád, na nichž s matkou sedávala a v jejichž vytesaných jamkách se ustavičně držela voda.V této dešťové vodě plovaly Štěpánčiny husičky z drobtů, lodičky z úlomků kůry, ze spadaného listí, a země byla všude okolo červená cihlovým prachem. Nedaleko stála káď, v které páchlo žlutavě bílé stavební vápno.

Štěpánka neměla spousty panen, měla jen jedinou loutku s porcelánovou hlavou, se strnulýma očima a s lesklými červenými tvářemi, kterou nenáviděla, protože ji ujišťovali, že se jí podobá. Potom měla miminko, které nemělo těla, nýbrž bylo sestaveno jen z důmyslně svinutých a sešitých hadříků, na nichž byla klihem nalepena papírová dětská hlavička v karkulce. Ani toto miminko neměla Štěpka ráda. Milovala-li nějakou svou hračku, byl to vetchý, slámu trousící králíček s důlky místo očí a jeho druh psík, kdysi strakatý, s jediným okem, knoflíčkem ze Štěpánčiny odložené bačkorky. S tímto psíkem a se svým slepým králíčkem vedla na prahu kuchyňských dveří nekonečné vášnivé rozprávky, vymýšlela si o nich dramatické děje, které jí byly tu k smíchu, tu k pláči, a usínávala, tisknouc oba v náruči.

Štěpánka byla dítě samotářské. Neboť byla z dětí, které nejsou u svých malých přátel a přítelkyň oblíbeny. Předně to bylo panské dítě mezi všemi těmi dětmi okolních řemeslníčků a chudáků, a potom to bylo dítě zvláštní, hlavaté, těžkopádné, nehezké. Byla mnohem statnější a větší než ostatní. Svádělo je to k předpojatosti, která se časem vystupňovala v opravdovou zášť. Pošklebovaly se jí, nadávaly jí, házely po ní blátem i kamením. Jakási nevysvětlitelná, předčasná dětská pýcha Štěpce bránila, aby si na své trapiče doma postěžovala.

Tak asi vypadal život Štěpánky Kiliánové do jejích šesti let, tak dlouho, dokud se blíže neseznámila s Vejrychovskem a s Malinovými kluky a dokud nezačala chodit do školy.

***5

Když přišel stavitel Kilián na staveniště, aby dohlédl na práci svých zedníků, měl ve zvyku opřít se zády o hůl a mlčky se na ně dívat kalným, nepřítomným pohledem. Stejně mlčky a neúčastně, kalným zrakem se díval doma na dcerku. Kdožví byla-li v tom pohledu láska. Ostatně býval doma jen málokdy, byl od rána do večera zaměstnán.

Mohlo se proto předpokládat, že matka vynahradí holčičce něhu, kterou jí neprojevoval otec. Nebylo tomu tak. Anna Kiliánová byla selsky přísná, selsky strohá. Vychovávala dítě jako mnohé jiné matky jen samým peskováním. Líbat, hladit, mazlit se - to nebylo u Kiliánů zvykem. Štěpánka si poprvé uvědomila tento nedostatek rodičovských něžností teprve tehdy, když ji spolužačky zavedly do svých domovů.

V rodinách obchodníků a řemeslníků našla skoro totéž co doma. Pracné shánění živobytí, vlídnost k zákazníkům, ale málo pozornosti k maličkým. Nápadně jiné to bylo v rodinách úředníků a učitelů. Tam bylo zaměstnání pečlivě odděleno od hodin odpočinku, žena se v domácnosti obírala dětmi jako svou největší a mnohdy i jedinou radostí. Regenschori Karban měl dcerku, jedináčka, právě tak jako stavitel Kilián. S Boženkou Karbanovou začala Štěpka chodit do školy. Seděli vedle sebe v poslední lavici, poněvadž byly největší z třídy. Štěpka však byla červená a buclatá, Božka hubená a bledá.

Učení bylo v první třídě pramálo, v deset hodin bylo po všem. Kteréhosi dne si Štěpka přivedla Božku domů, ukázala jí hrdličku, provedla ji dvorkem, sedla si s ní do altánu. Božka ji na oplátku pozvala ke Karbanovům. U regenschoriho objevila Štěpka nový svět, svět obrázkových knih, pohádek, nevýslovné péče, společných her s dítětem, kočku žijící pod kamny a po klínech život podobný životu člověka. Stavitel Kilián si nikdy se Štěpkou nehrál, nedůvěřoval knihám a kočky nenáviděl.

Naštěstí nebyla Božka tuze družná, lnula jedině k rodičům, k spolužačkám byla falešná. Vzájemné styky děvčat se neopakovaly tak často, aby Štěpčina duševní rovnováha byla porušena závistí. Přesto však začala od té doby snít. Snít! Ona, takové tlusté, nemotorné a nehezké stvoření? Štěpka však opravdu snila. Snila, když uléhala do postele, za níž byla postavena prkenná zástěna, aby se dítě ve spánku nedotýkalo studené, vlhké zdi. Zástěna byla vyzdobena výšivkou, která představovala selský dvůr se slepicemi, kohoutem a holuby, - vždy tentýž obraz na dlouhém pásu látky. Rodiče svítili dlouho do noci. Teprve kolem jedenácté vstával Kilián od svých plánů a Anna odkládala pletení. Štěpánka se obracela ke zdi, přivírala oči, skrz řasy pozorovala kohouta, slepice a holuby, pestré barvy jí splývaly v neurčitou směsici, nabývaly jiných obrysů. Štěpka se stávala někým, kým nikdy nebyla, krásnou, útlou, křehkou, vybraně oblékanou holčičkou, s níž se všichni mazlili, hýčkanou princeznou trpaslíků, Sněhurkou, pokrytecky spící ve skleněné rakvi, Popelkou, která očekávala svého prince.

Koniec ukážky

Table of Contents

ČÁST PRVNÍ

LAMPY SVÍTÍ A PROSTÍRÁ SE

***1

***2

***3

***4

***5

***6

***7

***8

***9

***10

***11

***12

***13

***14

***15

***16

***17

***18

***19

***20

***21

***22

***23

***24

***25

***26

***27

***28

***29

***30

***31

***32

***33