Přeložila Lucie Lukačovičová

Sheila O’Flanagan

Her Husband’s Mistake

Copyright © 2019 Sheila O’Flanagan

Translation © Lucie Lukačovičová, 2021

ISBN 978-80-249-4400-5

Kapitola 1

To ráno, kdy jsem se vrátila domů z pohřbu svého otce, jsem našla manžela v posteli se sousedkou odvedle.

Když jsem uviděla Julii Halpinovou, jak na Davovi skáče nahoru a dolů jak nahý kovboj na rodeu, první věc, kterou jsem si přála, bylo zapomenout, co jsem viděla. Chtěla jsem se vyplížit z domu a předstírat, že jsem tam nikdy nebyla. Bohužel příliš dobře vím, že to je dost slabá reakce od někoho, kdo rád věří, že je silný a odolný a dobře zvládá krizové situace. Ale v tu chvíli jsem se necítila ani trochu silná nebo odolná. Navíc se mi příliš podlamovala kolena na to, abych dokázala odejít z domu a nezhroutit se.

Jednu krizi už jsem totiž měla za sebou. Zvládla jsem se nesesypat během měsíců, kdy byl táta nemocný, mamka si to odmítala připustit a bratr byl příliš rozrušený na to, aby cokoliv zvládl. Zařizovala jsem návštěvy v nemocnici, mluvila jsem s lékařským personálem, starala se, aby táta nikdy nebyl moc dlouho sám, a dokonce jsem udržovala v chodu jeho firmu. Rozhodně postup někoho silného a odolného, to je bez debaty. I mamka a Aidan to říkali. A táta, celý zesláblý, mi tiskl ruku a děkoval mi za to, co dělám.

Příliš jsem nad tím nepřemýšlela, protože jsem vždycky ta, kdo ví, co dělat, když jde všechno do háje. Jsem pyšná na svou schopnost vyrovnat se s těžkostmi.

Ale jak se vyrovnat s tím, když jsem Dava uviděla s Julií, jsem nevěděla. A pořád to nevím.

Kdybych si někdy představovala tuhle situaci – což neumím, protože jsem vždycky věřila, že Dave je z těch věrných –, malovala bych si, že mám všechno pod kontrolou, že jsem stáhla Juliin široký zadek ze svého muže, odvlekla ji dolů po schodech a vyhodila ze svého domu. Pravděpodobně za její nadýchané blonďaté lokny. Měla bych pod kontrolou i to, jak bych vyhodila jeho. A třebaže by to bylo těžké, můj život by šel dál.

Jenže tak to nedopadlo. Jsem vnitřně úplně zamrzlá. Netuším, co dělat. Netuším, jak něco udělat.

Davovi jsem absolutně věřila. Byli jsme parťáci. Tým. Byli jsme tým dlouhá léta. Dave a Roxy. Mica a Tom. On byl manažer, já byla kouč. A přesto, jakmile dostal příležitost, zařídil si střídání, vzal náhradníka, mě vyřadil ze hry a poslal na lavičku. Nechtěla jsem tomu uvěřit tehdy a kéž bych tomu nemusela uvěřit ani teď. Ale stalo se to. A musím to přijmout bez ohledu na to, jak moc to bolí.

Pořád se cítím stejně jako v ten moment, kdy jsem sledovala Juliiny obarvené lokny, jak jí poskakují kolem ramen, a slyšela vrzání matrace. Cítím lítost. Lítost nad tím, že jsem vstala brzy a jela domů, jen v lehkém kabátku přes vršek hedvábného pyžama a ladící šortky, abych Dava překvapila, než půjde do práce.

Lítost, že jsem nezůstala, kde jsem byla, sama na jednolůžku v mamčině domě, s iluzí, že on je taky sám a stýská se mu stejně jako mně. Kdybych zůstala u mamky v blažené nevědomosti, nemusela bych teď přehodnotit celý svůj život. Vyrovnala bych se se smutkem za tátu, ujistila bych se, že mamka bude v pořádku, a život by šel dál.

Ale teď to nejde.

Jediný důvod, proč jsem to ráno jela domů, byl, že jsem toužila po troše normálnosti po těch stresujících týdnech, jimiž jsme prošli. Ještě se mi z toho točila hlava. Ani vteřinu nelituju, že jsem strávila tolik času s mamkou a tátou. Samozřejmě že ne. Pro svou rodinu bych udělala cokoliv. Ale to ráno jsem prostě chtěla být ve své posteli, s někým, kdo se bude starat o mě, a ne naopak.

Vím, že je to hloupost. Nevědět, že mě Dave podvádí, by z dlouhodobého hlediska bylo mnohem horší. Alespoň si jsem celkem jistá, že bylo. Během těch pár měsíců od chvíle, kdy se to stalo, jsem přečetla spoustu článků o nevěrných partnerech. Někteří tvrdí, že nevědomost je lepší. Ale nemůžu si pomoct a myslím si, že na to dříve či později člověk stejně přijde. A pak si připadá ještě víc jako idiot.

Kdybych nepřijela domů v šest ráno, nepřišla bych na to hned, ale měla bych trochu času, kdy bych nemusela čelit věcem, jimž jsem čelit nechtěla. Žila bych dál v přesvědčení – teď už lživém – že moje manželství je pevné jako skála. Nemusela bych dělat rozhodnutí, která stále tak docela nejsem schopna udělat. Rozhodnutí, která se netýkají jenom mě, ale i Micy a Toma. Byla bych sice podváděná manželka, ale necítila bych se tak zdrcená.

A nevyčítala bych si, že jsem vyplýtvala veškeré své schopnosti vyrovnat se s okolnostmi na to, co se dělo v matčině domě – a nenechala jsem si dost sil do zásoby na události v domě vlastním.

Přestěhovat se na pár dní k mamce se tehdy zdálo jako dobrý nápad. Potřebovala, aby s ní někdo zůstal, a děti byly vítaným rozptýlením. Dave s tím souhlasil, domníval se, že je to správné. Ale já si neuvědomila, že zatímco jsem bránila kolapsu na jedné straně, druhou stranu jsem nechala naprosto odkrytou.

Tak odkrytou jako Juliin kulatý a – nerada to říkám – docela sexy zadek.

Tohle všechno mi prolétlo hlavou, když jsem je uviděla spolu a snažila se potlačit přidušené zalapání po dechu, které se mi dralo z hrdla; ale nepovedlo se. Což znamenalo, že když jsem přes Juliiny zářivé lokny zachytila Davův zděšený pohled, nebylo úniku ani pro jednoho z nás. Všechno se navždycky změnilo. Už jsme nikdy nemohli být těmi lidmi, kterými jsme bývali. A oba jsme se museli vypořádat s následky.

Každý má svůj názor na to, jak bych to měla řešit. Mamka. Moje nejlepší kamarádky Debs, Alison a Michelle. Dokonce i kamarádky z WhatsApp skupiny o hubnutí „Slim to Win“ (od doby, kdy se to stalo, jsem se s nimi nesetkala, ale stejně poslaly pár povzbuzujících zpráv). Tady v Beechgrove se novinky šíří rychle; obzvlášť když Becca Brophyová odnaproti, největší drbna v historii lidstva, viděla Julii utíkat z našeho domu s kalhotkami v ruce. Věřím, že tu zprávu rozeslala do širého okolí dřív, než Julie doběhla k vlastním dveřím. Od té doby jsem dostala od ostatních mnohem víc nevyžádaných rad, než jsem si přála. Ale přitom záleží jenom na mém náhledu. Kéž bych jen věděla, jaký vlastně je. Kéž bych se zvládla vypořádat s tím, co cítím.

Když jsem hledala na internetu pod heslem „nevěrní manželé“, vypadlo na mě třicet dva milionů výsledků. Bez ohledu na všechny rady existují vlastně jenom dvě možnosti. Odpustit a zapomenout. Nebo se rozejít. Nejnovější článek (momentálně je čtu docela obsesivně) tvrdí, že když vás někdo podvádí, nejde o vás; je to proto, že je nespokojený sám se sebou. Nemyslím si, že by byl Dave se sebou nespokojený. Vlastně, když jsem ho viděla s Julií, vypadal na můj vkus až moc spokojený. Tak to není. Prostě viděl příležitost a chopil se jí. A zlomil mi srdce.

Posledních pár týdnů je vzpomínka na mého muže s mojí sousedkou to poslední, co mám před očima každý večer – a první, co se mi vybaví ráno. Nechci, aby to tak bylo. Zkusila jsem milion různých triků, jak se toho zbavit. Pouštěla jsem si před spaním meditativní hudbu. Každý večer jsem se soustředila na to, abych se cítila být na šťastném místě, i když to je těžké, protože moje ložnice v Beechgrove Park se už jako moje šťastné místo absolutně nepočítá. Někdy, když ležím sama ve svém bývalém dětském pokoji, mysl se mi zatoulá ke všem těm ostatním věcem, které budu muset zvládnout, a strávím pět nebo deset báječných minut, kdy nemyslím na svoje absolutní ponížení. Ale pak se vzpomínky na Dava a Julii dovádějící v mojí posteli vrátí, popichují mě a připomínají, že i lidé, které milujeme, nás mohou dohnat k slzám.

Milovala jsem Dava McMenamina od svých šestnácti let. Bydleli jsme v téže čtvrti v Raheny, na předměstí Dublinu, a chodili do stejné školy. Davův mladší bratr Phil se kamarádil s mým starším bratrem Aidanem. Dlouho jsem o něm věděla, aniž bych si ho nějak zvlášť všímala. Prožívala jsem krátké úlety s různými kluky, kteří byli na pár týdnů planoucími hvězdami v mém životě, potom se vytratili do nicoty. Byla jsem poblázněná do popových zpěváků a celebrit a jaksi nevysvětlitelně do Deana Marinara, takového šprta z naší třídy, který byl docela milý. Možná jsem se měla držet Deana Marinara, který (pokud jsem věděla) s žádnou holkou nikdy nechodil. Ale neudělala jsem to. Ten rok, kdy mi bylo šestnáct, jsem šla na halloweenský večírek v kulturním domě. Měla jsem kostým čarodějnice, docela sexy. Dave šel za krví pocákaného upíra. Políbili jsme se, když jsme stáli u táboráku, a bylo to.

Zapomněla jsem na celebrity, popové hvězdy i Deana Marinara. Byla jsem holka Dava McMenamina a zůstala jsem jí celou dobu, co jsme byli na škole, i potom, když jsme začali pracovat. Dave a Roxy. Roxy a Dave. Od té noci o nás vždycky mluvili jako o páru a já s tím byla spokojená. Přála jsem si, abychom spolu zůstali navždycky. A věřila jsem, že zůstaneme.

Když Davovi bylo dvacet a mně devatenáct, dostal nabídku na práci instalatéra v londýnských docích. Dave byl z instalatérské rodiny a nikdy nechtěl dělat nic jiného. Někdo by řekl, že instalatéřina je prostě živnost, ale Dave je zručný řemeslník a ve své práci je skutečně skvělý. Práce v Londýně znamenala velkou příležitost a nepřipadalo v úvahu, aby ji odmítl. Ačkoliv jsem byla uprostřed kurzu účetnictví, přestěhovala jsem se do Anglie s ním. Nesnesla jsem představu, že bychom měli vztah na dálku, i když Londýn vlastně není až tak daleko. Ale je za mořem, takže to je daleko. Krom toho pracovat jako účetní nikdy nebyl můj sen. Byla to jen kvalifikace, která mi s trochou štěstí měla usnadnit hledání práce.

Svou nedokončenou kvalifikaci jsem nakonec nepotřebovala. Pár dní po příjezdu do hlavního města jsem získala místo recepční u autorizovaného prodejce vozů Jaguár. Díky tátovi toho vím o autech dost, ačkoliv jsem nikdy předtím Jaguár neviděla zblízka. Ta práce byla skvělá, dobře jsem vycházela s kolegy i klienty, a ačkoliv se mi stýskalo po domově, líbilo se mi být součástí londýnského cvrkotu.

Zůstali jsme tam šest let. Potom dostal Dave nabídku na práci na obrovské komerční zástavbě doma v Dublinu. Bylo jasné, že se vrátíme. Ačkoliv jsem v Londýně byla šťastná, měla jsem radost, že se můžeme vrátit na stálo. Bavili jsme se o tom, že bychom chtěli dítě, ale ani jeden z nás ho nechtěl vychovávat v Londýně. Nic proti městu, které nás přijalo dobře. Jen jsem prostě chtěla založit rodinu doma.

Koupili jsme si dům v Baldoyle, deset minut autem od místa, kde jsme vyrostli. Pár měsíců jsme bydleli u našich, zatímco Dave a jeho kolegové dům renovovali. Myslím, že během naší první noci pod novou střechou jsem otěhotněla. Pár měsíců poté, co se narodila Michaela, jsme se vzali. Svatba byla mnohem honosnější, než jsme si mohli dovolit s ohledem na všechny peníze, které jsme utratili, abychom z našeho domu udělali vysněný domov.

„Dokud nás smrt nerozdělí, zlato,“ řekl Dave tehdy v noci. „Takže se to vyplatí.“

Nebo dokud se do sousedství nepřistěhovala Julie Halpinová se svým sexy zadkem.

Jsem vzhůru o deset minut dřív, než má zvonit budík, a v hlavě už mám zase obrázek těch dvou. Vždycky se budím o deset minut dřív, což je poněkud neužitečná schopnost, nicméně mi poskytuje pár minut navíc, abych se mohla trochu dát dohromady, než vstanu z postele. Dřív jsem v takové chvíli přemýšlela o dni, který mě čeká, a vychutnávala si svých deset minut jako oázu klidu, než se budu muset vrhnout do víru dne. Teď jsou však vždycky naplněné vzpomínkou na Dava s Julií a na to, že ona byla nahoře.

Otírám horké slzy, které se mi derou do očí, beru telefon a vypínám budík, než začne zvonit. Vyplížím se z ložnice přes chodbu do koupelny, opatrně našlapuju na vrzající dřevěné podlaze, abych nikoho neprobudila. Když jsem mamce vysvětlila, co se stalo, a ptala se, jestli můžeme zůstat o něco déle, chtěla mi přenechat hlavní ložnici i s přilehlou koupelnou. Tvrdila, že by to bylo vhodnější. Ale nemohla jsem ji vystrnadit z její vlastní ložnice. Trvala jsem na tom, že budu klidně spát ve svém dětském pokoji, ačkoliv spát v posteli pro jednoho – po pohodlí manželské postele, kterou jsem si zvykla sdílet s Davem – nebylo vůbec jednoduché. Myslela jsem si, že mi na úzkém lůžku nebude chybět. Spíš naopak, chybí mi ještě víc.

Vklouznu do koupelny a zavřu za sebou. Ve snaze zůstat tiše nezapnu větrák, místo toho otevřu okno, ačkoliv úsvit je teprve vidět jen na samém obzoru a ranní vzduch je spíš podzimní než letní. Mamka spí lehce a po měsíce trvající otcově nemoci si potřebuje odpočinout.

Rozhodně by se obešla beze mne, coby nečekaného nájemníka se dvěma dětmi na krku. Ale kam jinam bych šla? Ke komu bych se jinak uchýlila?

Stáhnu si vlasy do uzlu a natáhnu si koupací čepici. Mamka je mi oporou, jak jen to jde, ale bez ohledu na to, nakolik nám to momentálně oběma vyhovuje, nemůžu tady zůstat napořád. Děti se na pobyt u babičky dívají jako na součást prázdnin a zatím to berou v pohodě. Přesto vidím, že Mica si začíná říkat, jestli za tím nevězí něco jiného než dělat babičce společnost. Její otázky jsou čím dál kousavější. Tom je zcela v pohodě. Já jsem stále troska.

Pustím sprchu a čekám, než se voda zahřeje. Když voda s hlasitým bubláním vytryskne, říkám si, že mi možná chybí moje vlastní sprcha víc, než mi chybí můj muž. Je to špičková masážní sprcha, která člověku skvěle promasíruje kůži. Fantastická koupelna je jednou z výhod toho, být vdaná za instalatéra. Nevýhodou pochopitelně je, že je to prolhaný a nevěrný instalatér.

Přestanu sama sebe trápit katastrofou, v niž se změnil můj život. Namydlím se, opláchnu a vylezu ze sprchy. Když se suším, na chvíli se zarazím jako vždycky, abych se podívala na vybledlé jizvy po dvou císařských řezech. Vzpomínám si, jak jsem musela bleskově do nemocnice, už podruhé, a věděla jsem, že ani tentokrát věci nejdou podle plánu. Zatímco jsem čekala, než dorazí sanitka, Dave mi přes ohromné bříško napsal rtěnkou „říznout podle přerušované čáry“. I když jsem byla bez sebe úzkostí, rozesmálo mě to. Dave mě vždycky dokázal rozesmát. Myslela jsem si, že je to znamení, že se k sobě hodíme.

A teď, když sedím u toaletního stolku a stahuju si vlasy do pracovního culíku, už nevím, co si mám myslet. Snažím se nemyslet vůbec, zatímco si na obličej nanáším tónovací krém a na víčka perleťově šedé oční stíny. Je to stejný styl jako vždycky – na experimenty mě příliš neužije. (Možná právě proto se Dave zapletl s Julií Halpinovou? Je mnohem víc šik než já a má paletu líčidel, která podtrhuje její hezké lícní kosti a výrazné smyslné rty.) Já používám tutéž tmavě hnědou řasenku jako v době, kdy jsem byla teenager. Nebyl žádný dobrý důvod ke změně.

I Dave souhlasí s tím, že moje řasy jsou na mně nejhezčí. Jsou dlouhé, husté a často se mě ptají, jestli nejsou umělé. Možná je to Maybelline – ale spíš jsem se tak narodila. Řasy a oční stíny Boots nechají vyniknout mým chladně modrým očím. (Příliš chladným, příliš modrým? Juliiny jsou čokoládově hnědé, zjevně svůdnější.) Dokončím líčení broskvovým zdravíčkem a korálovou rtěnkou, než se obléknu do pracovního: do bílé bavlněné blůzy a kalhotového kostýmku v námořnické modři. Do uší navléknu jediný pár zlatých peckových náušnic; ačkoliv mám uši propíchnuté víckrát, větší počet náušnic nosím jen na společenské události, nikdy do práce.

Zhodnotím výsledek ve velkém zrcadle na dveřích skříně. Dave říká, že když si vezmu kostýmek, vypadám jako Claire Danesová v seriálu Ve jménu vlasti. Ve jménu vlasti byl vždycky jeden z mých oblíbených pořadů a samozřejmě mi lichotí, kdykoliv mě k ní přirovná, ale není to pravda. Jsem taková zředěná verze. Nejsem ani hollywoodská herečka ani super-špionka. Jsem sedmatřicetiletá matka dvou dětí, která nepozná rozdíl mezi vráskami od stáří a těmi od starostí, které mám vryté ve tváři.

Julie Halpinová nemá v obličeji vrásky. Nemá děti. Už nemá ani manžela. Přistěhovala se do sousedství po rozchodu s Dougem a já se snažila, abych ji přijala vřele a srdečně, i když zjevně ne tak vřele a srdečně jako Dave. Zírám na svůj odraz a krátce si říkám, jestli by Dava odradilo od nevěry, kdybych si nechala udělat botox a pořídila silikony. Nevím, a Roxy, která mi opětuje pohled, to taky neví.

Učiním další odhodlaný pokus vytěsnit svého nevěrného muže z mysli. Seberu aktovku, v níž mám peněženku, kreditky a iPad. Vyjdu z ložnice a tiše přejdu přes odpočivadlo, v ruce si nesu pohodlné boty s širokým podpatkem. Zastavím se u prvních dveří a opatrně je otevřu.

Tom, kterému je sedm, leží na posteli přikrývku zmuchlanou u kotníků. Vlasy v barvě červeného zlata mu padají do obličeje, zrůžovělého spánkem. Nepohne se, ani když ho lehce líbnu na čelo a pošeptám mu, že se uvidíme později. Tiše za sebou zavřu dveře a vyjdu po strmých schodech do podkrovního pokoje. Táta ho přestavěl před lety, když jsme s Aidanem ještě bydleli doma. Zoufale jsem se tam chtěla nastěhovat, ale Aidan, protože byl starší, si trval na tom, že na podkroví má právo on. Moje námitky, že je dost k ničemu, aby měl pokoj, kde se každou chvíli praští do hlavy o zkosený strop, nebyly vyslyšeny. Bratr dostal podkroví a já zůstala tam, kde jsem byla. Upřímně, můj vlastní pokoj je v pohodě a ráno tam hezky svítí slunce, ale celé týdny jsem byla k neutišení. Ale nic to nezměnilo. Byli jsme rovnostářská domácnost. Žádné ústupky pro ubrečené holky. Takže jsem posléze přestala naříkat a smířila se s tím.

To jsem celá já. Roxy-která-se-s-tím-smíří. Srovná se s tím, co se stalo, a jde dál. Jenže je to snazší u pouhé ložnice – než u toho, co se stalo v  ložnici.

Myslela jsem si, že by se Mica a Tom mohli taky chytit kvůli tomu, kdo kde bude spát. Ale Tom je tak bezstarostný a tolik ho nadchlo dobrodružné prodloužení pobytu u babičky, že mu bylo jedno, kde bude spát. Mica (je jí jedenáct a kolísá mezi tím, že zůstává mou malou holčičkou, nebo začíná dospívat) byla nadšená z podkrovního pokoje, který je mnohem hezčí než její pokoj v Beechgrove Park. Ale sotva jí to nahradí otce, pokud já a Dave zůstaneme od sebe nastálo. Podkroví nebude mít stejně, protože nemůžeme zůstat mamce na krku. Pokud bych ji požádala, řekla by, že jsme vítáni. Ale mít nás tu natrvalo je něco úplně jiného než ubytovat nás na pár týdnů, dokud se nedám dohromady. Viděla jsem všechny ty televizní pořady o dětech, co se odstěhovaly zpátky k rodičům. Z dlouhodobého hlediska to nikdy není dobrý nápad. Mám mamku hrozně ráda, ale každá máme svůj život.

Budu muset brzy udělat rozhodnutí. A udělám ho. Vážně. Ale teď ještě ne.

Mica taky hluboce spí, na rozdíl od Toma má přikrývku omotanou těsně kolem sebe. Tom se podobá svému otci, s jeho vikinskými předky, ale Mica je moje miniatura. Vlasy má světlé jako podmáslí, obličej srdčitého tvaru a modré oči jako já. Navíc se stejně jako já dokáže ve vteřině probudit, proto jí jen pošlu vzdušný polibek, místo abych se jí dotkla.

„Doufám, že ti nikdo nezlomí srdce tak, jako tvůj táta mně,“ zašeptám. „Dobře se vyspi, zlato. Uvidíme se později.“

Potom za sebou zavřu dveře a tiše sejdu po schodech.

„Proč jsi proboha vzhůru v tuhle hodinu?“ Můj hlas je napůl obviňující, napůl zoufalý, když spatřím matku sedět u stolu, před sebou hrnek kávy a suchý knäckebrot. „Pro všechno na světě, víc potichu už jsem být nemohla.“

„Věděla jsem, že vstaneš brzy,“ odpoví. „Tak jsem se vzbudila taky. Promiň. Je to zvyk.“

„Nemusíš se omlouvat.“ Okamžitě zalituji svých slov, když si všimnu mamčina příliš bledého obličeje a kruhů pod očima. „Já bych se měla omluvit. Já jsem ten, kdo tu překáží.“

„Nepřekážíš,“ zavrtí hlavou. „A nikdy překážet nebudeš.“

„Na jednu stranu si toho jsem vědoma,“ souhlasím. „Na druhou – jsem dospělá žena s vlastní rodinou a neměla bych utíkat zpátky k mamince jako dítě.“

„Copak pořád nejsi moje dítě?“ Usměje se na mě, pak vezme nůž a začne si na knäckebrot natírat nízkotučné máslo. „Mrzelo by mě, kdybys u mě nechtěla zůstat.“

Nevím, jestli mě Dave podpořil v tom, abych se sem nastěhovala, zatímco táta byl v nemocnici, protože věděl, že mu to poskytne příležitost si užít s Julií. Ráda bych věřila, že to tak nebylo, ale v minulém roce v jejím domě strávil spoustu času. Vždycky jsem si myslela, že důvodem byla OLED televize s úhlopříčkou sto devadesát centimetrů, kterou k ní přivezl její bratr Robbie. Přistěhoval se k Julii, když jeho domácí zvedl nájemné do neúnosné výše. Předpokládala jsem, že Dave a Robbie se společně koukají na fotbal. To mi také můj muž tvrdil. Ale možná to byla jen výmluva a já jsem naprostá naivka.

„Kávovar je pořád zapnutý,“ ozve se mamka a přeruší tak moje úvahy. „A v konvici je ještě horká voda. Dáš si něco, než vyrazíš?“

„Jen horkou vodu s citronem.“ Naplním šálek, pak nařežu na plátky jeden z citronů ležících na lince, a hodím ho do vody. „Kafe si dám na letišti, zatímco budu čekat na Ginu Hayesovou.“

„Netušila jsem, že vozit lidi po městě znamená, že se musíš řídit jejich střelenými nápady,“ podotkne mamka.

„Kdybych měla dost silnou vůli a dodržela všechno, co mi poradila, byla bych teď štíhlá jako víla.“ Přejedu si prstem po linii pasu u kalhot. Jím, abych se uklidnila, a začíná to být vidět. Ale začít odtučňovací program „Slim to Win“, na to se necítím. „Spousta lidí si ráno dává horkou vodu a citronovou šťávu,“ dodám. „Pomáhá to na trávení. Není to jen specialitka Giny Hayesové.“

„Rozumná snídaně by byla lepší.“

„Říká někdo, kdo má na talíři knäckebrot.“

Mamka vypadá rozpačitě, potom se usměje. Okamžitě vypadá o celé roky mladší. „Dostalas mě,“ uzná. „Ale je teprve půl šesté. Dám si něco dalšího, až vstanou děti.“

To už je půl šesté? Musím letět. Dopiju horkou vodu s citronovou šťávou (tajně si přeju, abych si bývala přece jen dala kávu), a když ve dřezu oplachuju hrnek, zalétnu pohledem ven z okna.

Obloha zesvětlala, ale zahalila ji jemná šedá mlha, s níž přišlo lehké letní mžení.

„Opatruj se,“ ozve se mamka. „Dej vědět, jak to jde.“

„Promiň, že tě tu nechávám s dětmi,“ odpovím. „Vím, že to dneska bude dlouhý den.“

„Neomlouvej se. Mně to vyhovuje. Jeď opatrně, jasný?“

„Jasný.“

Popadnu klíčky od auta z misky na kuchyňském stole. Obrátím se k odchodu, a pak se vrátím zpátky. Mamka se na mě tázavě dívá, já obejdu stůl a obejmu ji.

„Mám tě moc ráda.“ Pevně ji stisknu, div jí nepolámu žebra.

„Já tebe taky,“ odpoví.

A vyrazím na cestu.

Konec ukázky

Table of Contents

Kapitola 1