Přeložil Milan Lžička

THE KREMLINʼS CANDIDATE

Copyright © 2018 by Jason Matthews

Translation © Milan Lžička, 2021

ISBN 978-80-242-7272-6

Věnováno Zsu Zse,

jelikož vždycky ví co a jak

Žárlivé a nesnášenlivé oko Kremlu v zásadě rozlišuje pouze vazaly a nepřátele a sousedé Ruska se musejí smířit s tím, že nechtějí-li být jedněmi, budou těmi druhými.

I kdyby bylo Rusko sebevětší a sebemocnější, neustále bude mít pocit ohrožení. I když si připadá slabé, vzteká se a zastrašuje, aby zakrylo svou zranitelnost. V tomto smyslu Putinova politika i názory do značné míry odpovídají historii země a dědictví ruských carů.

George Kennan

PROLOG

Hotel Metropol

Září 2005: Přes veškerou okázalost sametových tapet a zlaceného zařízení hotelu Metropol se na závěsy lepil a do koberce zalézal puch Moskvy, odér přiboudliny, vařené kapusty a zmožené vaginy.

Čtyřiadvacetiletá poručice Dominika Jegorovová ze Služby vněšněj razvědky neboli SVR, ruské zahraniční zpravodajské služby, stála jen ve spodním prádle (černé krajce od Wolforda z Vídně) nad nahou ženou na posteli, která chrápala na zádech a z otevřených úst jí vykukoval zlověstně vyhlížející řezák. Ta Američanka – jmenovala se Audrey – ráda hryzala. Dominika si v kouřovém zlaceném zrcadle prohlížela fialový kousanec ve tvaru půlměsíce na svém rameni, v němž se zřetelně rýsoval nepravidelný vrub Audreyina křivého zubu.

Postel z devatenáctého století, pocházející z Pavlovského paláce v Petrohradu, se pyšnila nadýchaným rokokovým baldachýnem, zdobeným vodopády zatuchlého saténu a vybledlými hedvábnými šňůrami. Na zmuchlaném prostěradle pod Audreyiným vysokým kostnatým tělem se doširoka rozpíjel tmavý vlhký flek. Kromě kousanců byly prve taky ke slyšení hrdelní skřeky, jaké vydávají spíš kanci v houštinách smolenské lovecké obory. Takovým, co v posteli řvou jako Audrey, se ve škole volavek říkalo chrochtalové.

Podobné hlasité projevy ovšem nemohly volavku vyvést z míry. Volavky byly státem cvičené kurtizány, které si v oprýskaném zámečku na řece Volze, tajné 4. státní škole, osvojovaly umění sexuální špionáže – erotických nástrah, tělesného vydírání, mravního kompromitování –, a to s úmyslem naverbovat povolné lidské cíle jako tajné zpravodajské zdroje, cíle, které se nechaly vlákat do záludné milostné léčky SVR, zvané polovaja zapadnja.

Dominika si znova prohlédla koňský kousanec na rameni. Suka, mrcha. Jak strašně roli volavky nesnášela, jak hluboko klesla. Ještě před dvěma lety se jí otvíral celý svět. Měla namířeno k dráze budoucí primabaleríny v Bolšom těatre, jenže potom jistý sok zlomil Dominice nohu, čímž jí ze dne na den ukončil bezmála dvacetiletou baletní kariéru, a od té doby navíc lehce kulhala. Následující rok byl děsivým sestupem do tenat nemravnosti. Aby umožnila churavějící ovdovělé matce nadále bydlet ve státním bytě, nechala se strýcem – tehdejším náměstkem ředitele SVR – přinutit ke styku s mužem, odporným oligarchou, kterého chtěl prezident Putin nechat zlikvidovat.

Aby ji strýc Váňa po atentátu umlčel, velkoryse ji nechal přijmout do Andropovova institutu zvaného „Les“, akademie SVR pro zahraniční špiony, kde Dominika ke svému úžasu zjistila, že má pro tuto práci přirozené vlohy, a tak doufala, že ji čeká nová budoucnost, služba rodině, vlasti, v úloze zpravodajské důstojnice. Do karet jí hrála plynná francouzština i výtečná angličtina, které si osvojila v domácnosti překypující knihami a hudbou. Nechyběl jí um, nápady, obrazotvornost ani vysoká očekávání pro terénní operace v cizině.

Ach, jak byla prostodušnaja, bezelstně naivní! Tajná služba, Kreml i Novorossija, Putinovo Nové Rusko, byly stále hájemstvím mužů, konkrétně siloviků, nohsledů z okruhu nového modrookého cara Vladimira Vladimiroviče. Tihle křiváci si přisvojili ruské národní dědictví a pokryli celou zemi tak tlustým příkrovem korupce, že pokud člověk nebyl zrovna miliardář šéfující energetickému monopolu Gazprom, pak byl Moskvan, který si mohl dovolit maso nanejvýš třikrát týdně. Silovici byli dědici šedých kardinálů, sklerotických členů starého sovětského politbyra, kteří kvůli své neschopnosti nechávali sovětské Rusy sedmdesát let hladovět stejně nesmiřitelně, jako tahle nová klika nechávala posledních dvacet let hladovět současné Rusy kvůli své hrabivosti.

Po absolvování školy s vynikajícím prospěchem se Dominika Jegorovová mohla těšit z význačného úspěchu: jako jedna z mála žen se vypracovala na operupolnomočennovo, operativního důstojníka SVR. Jenže tento zdánlivě sladký plod úspěchu se jí v ústech změnil v popel, když ji strýček Váňa poslal do 4. státní školy, institutu kontrašpionáže v Kazani na březích Volhy, jinak též známého jako škola volavek, kde se ženy za ustavičného, neúprosného a neodvratného ponižování učí, jak se stát Putinovými prostitutkami. Ve škole volavek zemřela část Dominičiny duše – jiné ženy tam zemřely doslova, sebevražda nebyla mezi těmito nešťastnicemi ničím výjimečným. Odumřelé části v Dominičině nitru nahradilo běšenstvo, nepolevující naštvanost na systém a kypící zášť vůči podchalimi, patolízalům obklopujícím svého mlčenlivého vladaře.

Byla odhodlaná uspět. Když se ze školy volavek vrátila do Moskvy, splnila si domácí úkol a sama identifikovala cíl pro svedení: zakřiknutého francouzského diplomata, jenž nechal manželku doma a jehož dospělá dcera pracovala v Paříži na jednom z odborů francouzského ministerstva obrany, který měl na starost jaderné zbraně. Dominika věděla, že ten muž propadá jejímu kouzlu a že dceru požádá, aby papínkovi prozradila veškerá francouzská atomová tajemství, která bude chtít Dominika odhalit. Šlo o snadné svádění – a ne tak docela nepříjemné, jelikož to byl osamělý, slušný chlap. Rozdíl byl v tom, že tady už se jednalo o skutečnou operaci. Potenciální zpravodajská žeň pro SVR by neměla obdoby.

Svádění však probíhalo až příliš hladce, Dominičini pupkatí šéfové zahořeli závistí, a proto záměrně a ze zlomyslnosti verbovku narušili a Francouze vylekali. Ten pak svoje flirtování nahlásil na vlastní ambasádě, načež ho poslali domů. Akce zkrachovala a Jegorovová, modrooká povýšenecká absolventka akademie, byla odkázána do patřičných mezí. Starostlivému strýčku Váňovi se jí zželelo a nechal se slyšet, že jí nabídne opravdovou operaci, něco pořádného, něco ještě lepšího, protože ji odvelí do ciziny – prý do kouzelného Finska. To už se mi zamlouvá víc, pomyslela si Dominika. Skutečná operační mise. Ale ještě předtím jeden menší úkol, zabere sotva tři hodiny, řekl jí strýc s úsměvem. Sveď Američanku v hotelu Metropol. Nastraž pro službu poslední milostnou past a pak se sbal a pojedeš do Helsinek. Úplně naposledy, pomyslela si tehdy.

Podporučice amerického námořnictva Audrey Rowlandová přijela na studijní pobyt do Moskvy už před týdnem se skupinou studentů vyšších ročníků Národní válečné fakulty s cílem sledovat ruskou „bilaterální geopolitiku“, ať už se tím myslelo cokoli. Jak bylo obvyklé u každé oficiální návštěvy Ruska, začali pracovníci SVR po obdržení žádostí o studentská víza už několik měsíců předem pátrat, pročesali otevřené databáze a od tajných zdrojů v Pentagonu si vyžádali životopisy a posudky tuctu studentů fakulty, kteří měli za šest týdnů přicestovat do Moskvy. Takovéto lustrování představovalo standardní postup: pátrači SVR se podobali trpělivým vlkům na úbočí, kteří pozorují koňské trojspřeží vezoucí opilé kulaky a čekají, jestli ze sání někdo v bezvědomí nevypadne do závějí a oni se nedočkají čerstvého masa.

Jejich bystrozrak upoutal zejména jedinečný profil ppor. Rowlandové. Analýza subjektu ukázala, že Rowlandová získala na Kalifornské technice doktorát z pokročilé fyziky elementárních částic, narukovala k americkému námořnictvu a bez potíží absolvovala důstojnickou školu, kde si už záhy získala pověst ctižádostivé osoby, která se jednou dozajista vypracuje mezi vysoké šarže. Z důstojnické školy Audrey zamířila na oddělení elektromagnetiky v NVL, Národní výzkumné laboratoři amerického námořnictva ve Washingtonu.

V ukradeném tajném technickém zpravodaji NVL se Rusové dočetli, že už v prvním čtvrtroce svého působení ohromila Audrey Rowlandová zkušené vědce monografií o rozptylu tepla v experimentálním námořním pulzním dělu MJ64. Tato informace vzbudila v ruských zpravodajských kruzích značnou pozornost – americká technologie pulzního děla patřila k prvořadým špionážním zájmům ruského námořnictva. Hrozba projektilu vystřelovaného elektromagneticky rychlostí 2200 metrů za sekundu bez použití střelného prachu a neomylně přesného i na vzdálenosti přesahující 150 kilometrů ruské námořní velení značně znepokojovala. Americké námořnictvo to vyjádřilo i na jiném příkladu: střela z pulzního děla vypálená z New Yorku by dokázala přesně zasáhnout cíl ve Filadelfii za necelých třicet sedm vteřin.

Jelikož Rowlandová představovala potenciálně atraktivní subjekt, vynaložilo se mimořádné úsilí s cílem získat o ní informace, jimž se ve světě špionáže říká údaje o životním stylu a osobním životě. Další podrobnosti dodal ruský nelegál pracující jako administrativní zaměstnanec Kalifornské univerzity v Irvine, který měl přístup do jistých důvěrných databází jak na univerzitě, tak v místních policejních systémech. V přestrojení za pracovníka řešícího zaměstnanecké spory vyslechl i sousedy, bytné a jednu bývalou spolubydlící z Kalifornské techniky. Výsledky byly pozoruhodné: Rowlandová byla samotářská, odtažitá a měla slabost pro margarity – už po dvou obvykle odpadla. Pod zdánlivě stydlivým zevnějškem se skrývala vysoce soutěživá povaha. Kolovaly nelichotivé historky o jejím obsedantním chování v učebně i laboratoři. A pak narazili na zlatou žílu: její otec – sám námořní pilot – byl násilník, přičemž byl ve hře i možný sexuální podtext, a během studií na vysoké se v jejím životě nevyskytl jediný muž. Vše mělo údajně vyvrcholit blíže neupřesněným znásilněním na schůzce, ačkoli o tomto incidentu neexistoval žádný oficiální záznam. Cudná panna, do fyziky zažraný androgyn, anebo žena, co dává přednost dovoleným na egejském ostrově Lesbos? Pokud by platila poslední varianta, naskýtala se možnost zkusit na ni během pobytu v Moskvělesbionáž. Pátrači neopomněli uvést, že kdyby se o jejích sklonech vědělo, rozhodně by ji navzdory současnému procesu liberalizace v americkém námořnictvu na důstojnickou školu ani vojenskou fakultu nepřijali. Šlo o jakousi tajnou slabinu.

Ppor. Rowlandová měla přes týden poznávat krásy Moskvy, přičemž spolu s dvanácti spolužáky a profesorkou/gardedámou bydlela v hotelu Metropol. Vše se doneslo na vyšší místa – dozvědělo se to americké oddělení SVR, pak FSB neboli Feděraľnaja služba bezopasnosti Rossijskoj feděracii, domácí bezpečnostní služba, a poté i GRU, Glavnoje razvědyvatěľnoje upravljenije, vojenská zahraniční zpravodajská služba Generálního štábu Ruské federace. Obvyklé dětinské handrkování těchto složek o to, která z nich si vezme Rowlandovou na paškál, utichlo, když Kreml rozhodl, že každá z organizací sehraje svou roli: FSB se postará o ostatní studenty a gardedámu, agentka SVR nastraží milostnou past a GRU kořist vytěží. Pokud šlo o vlastní naverbování ke spolupráci, měl se ho ujmout kremelský specialista, jemuž se přezdívalo Doktor Anton. Tohle jméno nevěstilo nic dobrého.

Během týdenního pobytu v Moskvě si pozorovatelé FSB se zájmem povšimli, že ppor. Rowlandová si po večeři v hotelu Metropol dopřává ve zdobném baru Šaljapin víc než jednu vodku, pak vždy všem popřeje dobrou noc, nakonec se pokradmu vrátí a pije ještě dlouho poté, co její spolužáci odejdou na kutě. Pohledný voron (krkavec, mužská obdoba volavky) jménem Sergej, vycvičený u SVR, dostal za úkol seznámit se s tou kostnatou čahounkou, nosící ke krku upnuté svetry, neprůhledné punčocháče a praktickou obuv bez podpatků, což ostře kontrastovalo s obvyklou hotelovou záplavou melounových poprsí, průsvitných blůzek a třpytivých lodiček značky Jimmy Choo, okouzlit ji a nakonec i dostat do postele. Když po dvou večerech Sergejových pižmových pokusů o svádění začalo být zřejmé, že před stykem s mužem by Rowlandová dala přednost průzkumu ženského klína, nařídili operativci okamžitou změnu plánu. Čas se krátil a SVR i GRU se bály, aby jim Rowlandová neproklouzla mezi prsty.

Její dělo formuljar, operační spis, hodil Dominice na ošoupaný kovový stůl v ústředí SVR ve čtvrti Jaseněvo na jihozápadě Moskvy přezíravý sekční šéf, který byl samá bradavice. Řekl jí, ať si ho přečte, jde domů, převlékne se do něčeho průsvitného, v devět večer ať se dostaví do Metropolu a Američanku zkompromituje. V Dominice bouchly saze a vypasenému vedoucímu opáčila, ať si jde do Metropolu sám, jelikož dotyčná nejspíš ocení každou píču (v ruštině to vyznělo o poznání šťavnatěji).

Čtyři minuty nato Dominice zavolal strýček Váňa, jako by snad rozhovor vyslechl přes mikrofon v její kóji, a ubezpečil ji, že půjde o poslední podobný úkol – od nynějška bude operační důstojnicí působící v Helsinkách, už žádné milostné povinnosti volavky. „Přijmi ten úkol, prosím, neodmítej mě,“ naléhal na ni Váňa a v hlase mu najednou zaznívala nervozita. „Totéž by ti řekla i matka.“ Překlad: Řiď se rozkazy, jinak se tvoje matka i přes revmatickou artritidu a zúžení páteřního kanálu ocitne na chodníku, ještě než udeří pravá moskevská zima.

Za čtyři hodiny Dominika, pod jazykem tabletku diazepamu, lehkého psychofarmaka, fasovaného volavkami, usedla v baru Šaljapin vedle Audrey Rowlandové, která kalným zrakem úkosem pokukovala po starožitném osmanském náhrdelníku, jenž Dominice visel na krku a jehož tepané stříbrné přívěsky jí chřestily v hlubokém výstřihu.

„Obsluha v tomhle baru není zrovna dokonalá,“ prohodila Audrey. Zjevně předpokládala, že Dominika ovládá angličtinu. „Myslela jsem, že je tenhle hotel pětihvězdičkový.“ Stála před ní prázdná sklenka.

Dominika se k ní naklonila a spiklenecky zašeptala: „Rusové sem tam potřebují trošku popostrčit. Toho barmana znám, občas bývá maličko zatvrzelý, uprjamyj – jak my říkáme, jako mezek.“ Audrey se zasmála a sledovala, jak Dominika objednává dvě vychlazené vodky, které dostaly okamžitě a s velkou úctou. Audrey si barmana nevšímala, jedním hltem do sebe vodku obrátila a se ztěžklými víčky si Dominiku prohlížela. Nemohla tušit, že barman i tři další hosté jsou z odboru KR, že jde o pracovníky kontrarozvědky kontrolující, jestli někdo z protistrany tajně nesleduje, jak Dominika vysokou Američanku zpracovává. Vzduch v baru byl čistý, Audrey byla sama.

Dominika nemusela nijak zvlášť tlačit na pilu. Stačila zběžná legenda – krycí historka –, že pracuje jako úřednice, která si ze svého platu může dovolit popíjet v Metropolu nanejvýš jednou měsíčně. Vykládala vtipy o ruských mužích, nenápadně hovor směrovala, kam potřebovala, tu a tam chytila Audrey za zápěstí, aby navodila tělesný kontakt – všechno jak vystřižené z manuálu volavek. O Audreyinu práci ani kariéru u námořnictva Dominika schválně nejevila žádný zájem. Vyzvídat ani nebylo nutné – ukázalo se, že Audrey je zahleděná čistě sama do sebe a ráda o sobě mluví. Nejspíš je narcistická, u ní to musím hrát přes ego, pomyslela si Dominika a s očima navrch hlavy a nelíčeným zájmem se jí zeptala, jaké to je doopravdy v jejím rodném San Diegu. Audrey prohlásila, že je jediným potomkem otce námořního pilota a mlčenlivé matky (tyhle životopisné údaje stály i v jejím spisu u SVR), načež obšírně líčila, že vyrůstala na kalifornských plážích jako mrštná surfařka, o čemž ale Dominika dost pochybovala. Audrey byla unmik, milovnice fyziky, a taky na to vypadala. Po třetí vodce Dominika zvážněla a kývla bradou k barmanovi.

„Rusové. Bacha na ně. Nejenže jsou zatvrzelí, ale taky většinou šmejdi,“ prohodila. Postupně z ní Audrey celý příběh vypáčila, přestože ho Dominika zprvu naoko odmítala vyprávět. Otřela si oči koktejlovým ubrouskem s vyraženým písmenem „M“, logem zdejšího hotelu, a nakonec Audrey pověděla o zrušeném zasnoubení s přítelem, který jí zahýbal s pokladní pracující v obchodním domě GUM na Rudém náměstí, což byl naprostý výmysl.

„Byla to taková kurvička s vlasy obarvenými na fialovo, která se čerstvě přistěhovala z venkovské oblasti – z nějakého příšerného vidlákova, jak se říká u vás,“ líčila Dominika. „Dva roky jsme byli zasnoubení, a ze dne na den bylo po všem.“ Audrey hladila Dominiku po ruce, jak ji záletnost bezejmenného snoubence dopálila. „Udička“ vždy působila věrohodněji, když se vše opepřilo nepatřičně konkrétními detaily, jako byly ty obarvené vlasy (číslo 87, „Puškinovy povídky podněcují obrazotvornost“, zněl příslušný slogan, jeden z desítek, které se ve škole volavek musely memorovat a jež ilustrovaly zásady špionážní práce).

Audrey se Dominice dívala do očí, teď už s očekáváním a náruživostí. Ta historka Audrey rozjitřila jen o maličko míň než vysoko posazené lícní kosti a smyslné rty krasavice s kaštanovou hřívou, která vedle ní popotahovala. Když se shodly na tom, že jsou všichni chlapi svině, a připily si na věčnou solidaritu mezi ženami, prohlásila Audrey zastřeným hlasem, že by chtěla Dominice ukázat svůj hotelový pokoj. Dominika ji elegantně přiložila prst na rty a zašeptala, že by se místo do Audreyina pokoje mohly vkrást do honosného Jekatěrinina apartmá ve čtvrtém podlaží – její sestřenice prý v hotelu pracuje jako pokojská a má univerzální klíč. Audrey se celá zachvěla očekáváním a popadla svůj svetr. Ani hluboké znalosti elektromagnetismu ji bohužel nedokázaly varovat, že nad její hlavou číhá zakřivený ocas štíra.

Apartmá bylo velkolepé, celé zářilo zlatou a zelenou barvou a na oválném čajovém stolku od Fabergého v koutě pokoje stál impozantní samovar z červené mosazi. Prohlížely si vybavení i jedna druhou. Žádná z nich ani nemukla. Dominika věděla, že milostná past záhy sklapne. Naoko zírala na fresky dovádějící na barokním klenutém stropě, když vtom k ní Audrey – už celá rujná – přistoupila, položila jí ruce na prsa a ústy se k ní přisála. Dominika jí polibek opětovala, pak se pomalu odtáhla, usmála se, nalila dvě sklenky šampaňského z kbelíku s ledem, stojícího na divanu (do Audreyiny flétny nenápadně hodila tabletku nitrazepamu, aby se uvolnila), a přistrčila jí stříbrnou mísu pečeňje, pocukrovaného ruského sladkého pečiva, naskládaného do vysoké sněhové pyramidy, a sama si jeden kousek vzala. Audrey vůbec nepostřehla tu nesrovnalost, že kromě univerzálního klíče jim Dominičina sestřenice pokojská zřejmě zajistila i drahý šampus a lahodné cukroví.

Sledovat, jak Dominika svými rovnými bělostnými zuby ukusuje pečivo, bylo na Audrey příliš. Její pec už byla rozpálená doruda, a tak rozechvělými prsty ometla Dominice z malých černých šatů moučkový cukr a ze salonu ji odtáhla do ložnice. Následujících třicet minut snímala čtveřice dálkově ovládaných infračervených objektivů (spolu s přidruženými mikrofony COS-D11), skrytá v ozdobných lištách s rostlinnými motivy v každém rohu stropu a disponující rozlišením 29 megapixelů. Přenášený obraz digitálně zaznamenával technický tým SVR ve zvláštním kamrlíku na hotelové chodběo pár dveří dál. Dva zpocení technici, nespouštějící oči z monitorů, záběry zpracovávali a šifrovali a okamžitě je živě posílali k posouzení do kremelských kanceláří několika příslušných ministrů – bez výjimky šlo o bývalé zpravodajce a prezidentovy přátele – o půl kilometru dál na opačné straně Rudého náměstí. Sledovat tenhle živý přenos bylo rozhodně lepší než si prohlížet Brazilky v bikinách na stránkách časopisu National Geographic.

Konec ukázky

Table of Contents

PROLOG