Předchozích pět dílů:

Jirkův tajný klíč k vesmíru

Jirkův vesmírný lov pokladů

Jirka a velký třesk

Jirka a neprolomitelná šifra

Jirka a modrý měsíc

Lucy Hawking

GEORGE AND THE SHIP OF TIME

First published as George and the Ship of Time by Random House Children’s

Publishers UK, a part of the Penguin Random House group of companies.

All rights reserved

Copyright © Lucy Hawking, 2018

Illustrations by Garry Parsons

Illustrations/Diagrams copyright © The Random House Children’s Publishers, 2018

Space suit reference © Lane Oatey, Getty Images

Helmet photography © Dmitry Zimin, Shutterstock

Translation © Helena Šilhánková, 2021

ISBN 978-80-242-7410-2

„Dějiny lidstva se čím dál více stávají závodem mezi vzděláním a katastrofou.“

H. G. Wells

S velkými díky věnováno Sue Cookové, redaktorce populárně-naučných textů v knihách o Jirkovi

NEJNOVEJŠÍ VEDECKÉ POZNATKY!

V příběhu z budoucnosti, kde se Jirka nečekaně ocitl, narazíte na řadu úžasných vědeckých poznatků a teorií, kam patří například dilatace času nebo strojové učení! Na konec knihy jsme proto zařadili několik textů od předních odborníků, kteří se zmíněným problémům věnují podrobněji a vysvětlují je na příkladech. Jedná se o vaši budoucnost: přečtěte si o ní, přemýšlejte o ní… a pak se z ní radujte! Zdá se, že vás čeká život v nesmírně zajímavém světě.

Cestování časem a záhada pohybujících se hodin

Profesor Peter McOwan

profesor angažovaných přírodních věd

Queen Mary University, Londýn, Velká Británie

Změny klimatu a co s nimi

Lord Nicholas Stern

profesor ekonomie a politických věd na London School of Economics

předseda Britské akademie

Velká Británie

Jídlo v budoucnosti

Dr. Marco Springmann vedoucí výzkumník v oboru environmentální udržitelnosti a veřejného zdraví na katedře veřejného zdraví na Nuffield College a v programu zaměřeném na budoucnost potravin na Oxford Martin School na Oxfordské univerzitě

Epidemie, pandemie a zdraví na planetě

Dr. Mary Dobson

St John’s College, Univerzita v Cambridge, Velká Británie

Válka za padesát let

Dr. Jill S. Russel přednášející na University College London, Velká Británie

Nadějí politiky… jsi ty!

Andy Taylor konzultant v oblasti politiky a legislativy

člen Královské společnosti umění

Města budoucnosti

Beth West ředitelka sekce pro Londýn ve společnosti Landsec,

největší developerské společnosti ve Velké Británii

Umělá inteligence

Dr. Demis Hassabis spoluzakladatel a výkonný ředitel společnosti DeepMind

Velká Británie

Roboti a etika

Dr. Kate Darlingová,

Massachusettský technologický institut, USA

Internet: soukromí, identita a informace

Dave King zakladatel společnosti Digitalis, kde působí jako poradce v oblasti nebezpečí na internetu

Prolog

„Přijata zpráva z vyrovnávací paměti!“ probral se k životu komunikační systém. „Dopplerův princip uplatněn.“

Na palubě vesmírné lodi Artemis dosud panovalo přízračné ticho. Teď ho nečekaně prořízl lidský hlas. Značně rozezlený lidský hlas.

„Jirko, tady máma!“ šramotilo to v přijímači. Maminka očividně zuřila.

„Jejda!“ zareagoval Boltzmann Brian, Jirkův mimořádně velký robot a v celé obrovské raketě jediný společník. „Myslíš, že bych měl tvoji maminku pozdravit? Musí se jí po nás stýskat.“

„Ne!“ vykřikl Jirka a snažil se rychle dokormidlovat vzduchem do přední části lodě. Když do Artemis na Zemi nastupoval, vůbec netušil, na jak šílenou pouť se s Boltzmannem vydávají. Jako by si osedlali divokého hřebce a ten s nimi tryskem vyrazil do vesmíru. „Nebo jestli bys…“ napadlo ho a zastavil se mimo dosah vysílačky, aby ho neskutečně namíchnutá maminka nezaslech la. „Asi by se ti nechtělo jí říct, že to byl tvůj nápad, co?“

Upřel na starého pochroumaného robota prosebný pohled. Jeho přítel byl před nějakou dobou nucen seskočit na Zem z vesmíru a při návratu do zemské atmosféry mu vysoké teploty sežehly hlavu i trup. Pokaždé, když se na něj Jirka podíval, uvědomil si, že jeho tělo by pobyt mimo raketu nezvládlo.

„Ale můj nápad to přece nebyl,“ nechápal Boltzmann „Nemyslím si, že se z téhle šlamastiky dostaneme tím, že mamince budu vykládat báchorky.“ Robot Boltzmann udělal ve zvládání lidských emocích obrovské pokroky, jeden ze základních zvyků mu ale stále zůstával cizí – lhaní.

Jirka si mezitím uvědomil, že nemá smysl mamince, která zůstala na Zemi, cokoli nalhávat. Nezáleží na tom, jak se sem dostali, teď jsou zkrátka s Boltzmannem uvězněni v raketě, která se od Země vzdaluje… a vůbec netuší, jak se vrátit domů. Vzal si mikrofon.

„Mami…,“ spustil.

„Jirko!“ Ze slaboučkého hlásku nedokázal poznat, jestli maminka zuří, nebo se rozplývá štěstím. Pokud se člověk může smát i plakat zároveň, pak právě tohle maminka dělala. „Jirko!“

„Čau, mami!“ pozdravil ji.

„Jirko, kde prosím tě jsi? A ne, že mi řekneš: ‚Ve vesmíru, mami.‘ Za takovou informaci ti pěkně děkuju, Jiří Zelinko, to by mě vážně nenapadlo. Jiříčku? Jiříku!“

„Mami! Haló, mami!“ Jirkovi najednou došlo, že maminka ho nemůže slyšet. Ve vesmíru se zprávy dostanou k člověku se zpožděním, takže maminka k němu sice mluví, ale neví, co jí odpovídá, protože jeho hlas k ní ještě obrovským prostorem nedoputoval. Klidně mohla vzkaz odvysílat už před několika hodinami, nebo dokonce dny, a teď možná vůbec není na příjmu. Jirka posmutněl. Byl to zvláštní pocit, na jednu stranu sice s maminkou mluvil, ale zároveň se s ní neměl jak dorozumět.

„Jiří Zelinko,“ pokračovala, „jak tě vůbec mohlo napadnout tou nešťastnou raketou odletět a vyděsit nás k smrti?“ Spojení se náhle přerušilo a Jirka slyšel jen šum a bzučení.

„Já si to vůbec neuvědomil,“ blekotal nesmyslně do vysílačky, i když mu bylo jasné, že zbytečně. „Nepředstavoval jsem si to takhle.“

Bez velkého přemýšlení se rozhodli rakety zmocnit a připadalo jim to jako báječné dobrodružství. Vůbec nepochybovali o tom, že jejich let brzy a šťastně skončí. Představoval si, že hned po startu se s Boltzmannem ujmou řízení a dovedou raketu na oběžnou dráhu kolem Země. Několikrát svoji domovskou planetu obkrouží, pak trochu uberou na rychlosti, dráhu opustí a vrátí se domů. Věděl, že se na něj rodiče možná budou zlobit tak, že už bude muset do konce života zůstat na Zemi, ale za to bude let vesmírem v opravdické raketě stát.

Všechno ale probíhalo úplně jinak. Ukázalo se, že Artemis postupuje podle vlastních not. Dráha jejího letu musela být naprogramována předem a všechny pokusy o změnu selhaly. Proti všem předpokladům vystřelila ze zemské atmosféry jako dělová koule. Za okýnkem se mihl šedavý obličej Měsíce a Země, kterou nechali za sebou, rychle mizela v dálce, už to byl jen maličký světelný bod ve tmě, tečka uprostřed miliardy ostatních.

Řítili se vesmírem, za okýnky proplouvaly jasně světélkující hvězdy. Kontrolky na palubní desce odolávaly všem Boltzmannovým pokusům ujmout se řízení. S Jirkou zmohli asi tolik, co hlávky salátu, které objevili v jedné sekci rakety vyhrazené pro pěstování. A stejně jako vesmírný salát, který si tu nevzrušeně rostl, mohli jen vyčkávat, jestli jim Artemis odhalí důvod cesty. Že by mířili na Mars, který Jirka považoval za původní destinaci rakety? Nebo na Europu, jeden z měsíců Jupiteru, na který byla podle jeho informací naprogramovaná? To by je pak čekal delší let. Teď se každopádně zdálo, že jediným jejich cílem je temnota, do které směřují čím dál rychleji.

„Zdravím vás, paní Zelinková,“ křičel Boltzmann do vysílačky. „Máme se výborně! Nemějte starosti, raketa je vybavena výbornými tlumiči setrvačnosti, takže nehrozí, že by nás to při obrovském zrychlení nebo naopak zpomalení rozdrtilo, jestli jste si dělala vrásky z tohohle…“

Jirka doufal, že Boltzmannův vzkaz zapadne v hlubinách vesmíru. Měl pocit, že zrovna tohle maminka slyšet nechtěla.

V tu chvíli nečekaně promluvila znovu, tentokrát nahlas a zřetelně.

„Erik se snaží vaši raketu otočit. Říká ale, že vám návrat může ještě pěkně dlouho trvat. Je přesvědčený, že Artemis vůbec nenaprogramovali k letu na Europu nebo na Mars. Letíte…“

„Kam?“ vykřikl Jirka. „Kam letíme?“

„Fijůůů bzzz hrkdrk břuch,“ zněla maminčina odpověď, spojení už zase vypadlo. „Prask… prsk… bum…. sss.“

„Mamíííí,“ volal Jirka. Ze všeho nejradši by se okamžitě vrátil do svého pokoje v jejich obyčejném domku v normální, nudné ulici. Byl by tam se sestřičkami, maminka by pracovala v kuchyni a tatínek štípal na zahradě dříví do jejich vlastnoručně postaveného generátoru.

Najednou viděl domov před očima v živých barvách, úplně jako by tam byl. Viděl se, jak vychází ze zahrady a nasává vůni. Maminka zrovna peče svoje proslulé brokolicové muffiny, sestřičky staví a zase boří věže z kostek z třešňového dřeva a zvenku se ozývá pravidelný svistot tatínkovy sekyry. To byl jeho domov. Tam patřil.

„Vrum,“ udělal zesilovač. Maminčin hlas zmizel a on byl zpátky v raketě, neosobním prostředí se zatuchlým vzduchem, kde má spoustu balíčků sušených potravin a jako jediného kamaráda robota. Strava pro astronauty nechutnala špatně – existovala v nejrůznějších příchutích, třeba jako „slaninový sendvič“ nebo „mléčný čokoládový koktejl“. Recyklační zařízení na lodi zajišťovalo i oběh vody, takže nehrozilo, že by Jirkovi zásoby jídla nebo pití došly. Ani na společnost robota si nemohl stěžovat… jen to zkrátka nebylo jako doma s rodinou a nejlepší kamarádkou Aničkou od sousedů, připravenou kdykoli se pustit do dalšího dobrodružství. Jenže tentokrát ho Jirka podniká sám a ji nechal doma.

Maminku už nezaslechl, spojení se neobnovilo. Jirka si uvědomil, že s ní zmizela i jeho poslední naděje: do téhle chvíle doufal, že Eriku Bláhovi, tatínkovi kamarádky Aničky a špičkovému vědci (bývalému veliteli Kosmodromu 2 poblíž jejich domova v Liškově, odkud do vesmíru odstartovali), se podaří dostat splašenou raketu Artemis zase pod kontrolu a vrátit ji na Zem. Oni však dál sviští vesmírem. A vůbec netuší kam. S mikrofonem v ruce se sesul na nepoužitelné kontrolky. V přijímači to pořád ještě křupalo, řachtalo a pískalo vysokým tónem, v žádném z těch zvuků ale nedokázal Jirka nic rozpoznat.

„Hlavu vzhůru,“ šťouchnul do něj Boltzmann dlouhým kovovým prstem. „Koukej, co jsem našel!“

Jirka zvedl hlavu a unaveně se na něj podíval.

„Ostružinový dort,“ usmíval se robot spokojeně a mával mu před očima sáčkem se směsí. „Nová příchuť. Neříkej, že nemáš radost. Není náhodou čas na večeři?“

Nejzvláštnější na celém pobytu v raketě bylo, že během letu vůbec neměli potuchy, jak rychle plyne čas. Jirkovy hodinky se zřejmě zastavily. Boltzmannův vnitřní přístroj pro měření času se choval prazvláštně, z ovládacích panelů nic nevyčetli a dny nemohli počítat ani podle východů a západů slunce.

Chodili spát a probouzeli se podle toho, jak se jim zrovna chtělo. Když se Jirka potřeboval trochu prospat, zalezl si do celkem pohodlné kóje, Boltzmann polehával po lodi a baterie si dobíjel ze zásob solární energie. Čas trávili povídáním, Boltzmann si pilně dělal poznámky, jak se chovat víc jako humanoid než robot. Po nějaké době si Jirka všiml, že Boltzmann začíná přebírat jeho gesta! Byl to zvláštní pocit mít robota jako zrcadlo.

Tak jim ubíhaly dny, alespoň Jirka se domníval, že jsou to dny. Když na ně z vysílačky až ze vzdálené Země promluvil jiný dobře známý hlas, nedokázal by říct, jak dlouho už letí.

„Jirko!“ ozvalo se. „Jirko!“ Byla to jeho nejlepší kamarádka Anička. S Aničkou se ocitli na Europě, ledovém měsíci, kde přemohli největšího zloducha všech dob Aliotha Meraka, vrátili se na Zem a doslova na poslední chvíli zachránili skupinu dětí, které už seděly v raketě Artemis připravené na rampě ke startu. Merak měl v úmyslu shromáždit nejchytřejší děti planety a vyslat je na tajnou misi do vesmíru, aby pro něj ve Sluneční soustavě pátraly po známkách života. Jirka s Aničkou ale včas zasáhli a osvobodili je, i když Meraka nechtěně při kvantové teleportaci rozprášili na částečky. Během transportu se rozpadl a nikdo už ho nikdy nedá dohromady.

Vesmírnou loď Artemis ale bohužel zcela tajně vymyslel a sestavil právě Merak a jen on věděl, jak ji ovládat. Po jeho zmizení už neexistoval na Zemi opravdu nikdo, kdo by věděl, jak funguje. A jak Jirka právě zjistil, ani Aniččin tatínek Erik, člověk s geniálním mozkem, nedokázal Artemis odklonit od jejího záhadného cíle.

„Aničko!“ hlaholil Jirka a snažil se co nejrychleji doplout ke komunikačnímu portálu. Na pohyb v prostředí s mikrogravitací se stal úplným přeborníkem a zvládal v něm nejrůznější zajímavé přemety a veletoče.

Anička mluvila strašně rychle. „Jirko! Netuším, jestli tam ještě vůbec jsi nebo jestli mě slyšíš, ale jestli můžeš, ozvi se, prosím tě. Jsme ve strašným průšvihu.“

„Já bych rád,“ reagoval Jirka. „jenže vůbec nevím, jak se dostat domů. Nikdo to neví. A co myslíš tím, jestli tu vůbec ještě jsem? Pomoz mi, Anče.“

„Všechno se změnilo,“ vysvětlovala Anička a její hlas zněl najednou v komunikačním zařízení jasně jako zvon. Na jednu stranu to pořád byla ona, na druhou mluvila nějak jinak: dospěleji a sebevědoměji. A taky vyděšeně. „Všechno se zvrtlo. Svět je vzhůru nohama, Jirko. Všechno je v troskách. Nedokázali jsme tomu zabránit. Jsi tam, Jirko? Potřebuju tě! Erik tě potřebuje.“

Jirkovi přeběhl mráz po zádech. Slyšet, jak ho kamarádka přes nekonečné dálavy pustého prostoru mezi nimi prosí o pomoc a on pro ni nemůže vůbec nic udělat, ani jí v reálném čase odpovědět, mu rvalo srdce. Boltzmann vedle něj také úplně ztuhl, jako by ho, stejně jako Jirku, po těch novinkách hrozně píchlo u srdce.

„Co je s Erikem?“ dožadoval se odpovědi Jirka. Dobře ale věděl, že Anička ho v tu chvíli nemůže slyšet. Bylo mu jasné, že oba jen křičí do prázdna, jako když člověk posílá po moři lahev se zprávou a doufá, že ji někdo najde a odpoví.

„To ne!“ vykřikl Boltzmann, na robota opravdu procítěně. „Erik ne!“

„Pšššt,“ okřikl ho Jirka. „neslyším, co Anička říká.“

„Erik zmizel,“ pokračovala mnohem tišeji, ale odpovídala, jako by otázku slyšela. „Na něčem pracoval, Jirko, a oni ho odhalili. Někdo ho zradil. Snažil se proti nim bojovat, ale teď je pryč. Nevím kde. Máme strach, že…“ Zadýchávala se, jako by někam běžela.

„Kdo jsou to oni?“ zajímalo Jirku. Věděl, že se ptá zbytečně, ale nedokázal se udržet.

Jako odpověď zazněl z druhé strany jen výkřik, zaplnil prostor obrovské a z velké části prázdné rakety a donekonečna se odrážel od stěn.

„Aničko! Aničko!“ volal do vysílačky.

Ta se ale úplně odmlčela, žádné odpovědi se nedočkal. Rozběhl se k okýnku, snad čekal, že za ním uvidí Aničku vznášet se ve vesmíru. Naskytl se mu však jen pohled do nekonečného kosmu plného jasných hvězd, prazvláštních vesmírných útvarů a obrovských kusů hornin, které rotovaly kolem nich ve světelném představení.

Úplně se mu zastavilo srdce. Aniččina zpráva byla posledním, zoufalým voláním o pomoc, a to ani nemohla mít jistotu, že ji uslyší.

Boltzmann s Jirkou na sebe beze slov pohlédli, robot a kluk, mechanické oči se setkaly s lidskými.

„Cítíš to taky, Boltzmanne, viď?“ ujišťoval se Jirka. „Na Zemi se muselo stát něco příšernýho.“

Robot přikývl. „Vidím, jak odloučením od domova trpíš,“ odpověděl. „A i když nepatřím na vaši planetu tak moc jako ty, začíná mi samotnému připadat, že jsme doletěli již dost daleko. Podle mě už jsme si sen o cestě vesmírem splnili a pomalu nastal čas na návrat.“

„Kam tahle loď vlastně letí?“ zeptal se Jirka. „To ti Alioth nikdy neprozradil?“

Boltzmann zavrtěl hlavou. „Můj pán byl mužem mnoha tajemství,“ vysvětloval a doplul prostorem ke kontrolnímu panelu, kde zahájil další cílený útok na řídicí systém lodi Artemis. „A také velký herec. Když řekl, že tahle raketa míří na Europu, mohl sis být jistý, že právě tam se Artemis určitě nikdy nepodívá.“

„Jak dlouho už vlastně letíme? Proč tu nejsou žádný hodiny?“ divil se Jirka. Při přepínání tlačítek a zadávání příkazů nemohl být Boltzmannovi nijak užitečný. „Proč tady nahoře neexistuje čas?“

„Čas existuje pořád,“ opravil ho Boltzmann. „Neustále plyne vpřed. My jen nevíme, kolik času uběhlo a jak rychle letíme. Je ale pravda, že tlumiče setrvačnosti, kterými je raketa vybavena, mě k úvahám o rychlosti letu přiměly…“

„Musíme domů, Boltzi,“ prohlásil Jirka rozhodně. „Je mi jedno, co je pro to třeba udělat! Potřebují nás tam.“

Boltzmann provedl další marný pokus dostat se do systému a vyrvat řízení jakési neviditelné síle, která měla loď ve své moci. Za okénky se míhaly hvězdy a skládaly se do světélkující duhy. Jirka chvilku nic neříkal a nechal se unášet myšlenkou, že je možná jediným člověkem, který se kdy dostal ze Země takhle daleko! Jen není jisté, že se mu podaří i vrátit, aby o tom všem mohl vyprávět… A jestli se vrátí, v jakém stavu Zemi najde?

Boltzmann zmožený úsilím o změnu kurzu si unaveně utřel čelo. Jirka se málem v duchu rozesmál. Roboti se přece nepotí, Boltzmann si nic z očí utírat nemusel, ale odkoukal to gesto od lidí a rád ho používal na znamení, že se pěkně nadřel.

Robot sice další snahu ovládnout raketu vzdal, ta se ale najednou rozhodla, že k nim promluví.

„Nejzazší bod letu dosažen,“ oznámila jim a Jirka s Boltzmannem nadskočili tři metry vysoko.

„Dobře, a co teď?“ křičel Jirka. Vlastně se vůbec nemusel ptát. Obrovská raketa, která do téhle chvíle odhodlaně prorážela temnotu vesmíru, se téměř zastavila a pak se konečně začala otáčet.

„Boltzi!“ nadechl se Jirka. Váhal, jestli to vůbec vyslovit. „Myslíš, že…?“

„Už to tak bude!“ zubil se robot od jednoho sežehnutého kovového ucha k druhému.

Konec ukázky

Table of Contents

Prolog