Michaela Zamari

PRIZNANIE

Ukážka z elektronickej knihy

Tento príbeh sa ako celok nikdy nestal.

Akákoľvek podobnosť s realitou je teda s veľkou pravdepodobnosťou čisto náhodná.

Viac sa dočítate v záverečnom poďakovaní autorky.

Copyright © Michaela Zamari 2021

Cover design © Jakub Bodnár Forest Fiction 2021

Cover photo © depositphotos

Slovak Edition © Michaela Zamari 2021

ISBN 978-80-570-2769-0

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2021

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Špeciálne venujem všetkým tým,

ktorí si vypýtali pokračovanie

k príbehu Rozhodnutie.

Aj vďaka vám vznikol jeho „knižný brat“.

„Nikdy si nemýľte jedinú prehru s celkovou porážkou.“

F. Scott Fitzgerald

Prológ

Tak fajn, odfrkol som, niektorí ľudskí jedinci sú vážne ako nedoslýchaví. Chytil som ho za gule a stisol. Nie som až taký úchyl, ale inak to nešlo. Potreboval som voľnú cestu.

Prepálil som ho pohľadom cez jeho účtovnícke okuliare.

„Rozídeš sa s Amandou. Napíšeš jej nejakú esemesku, v ktorej sa s ňou rozlúčiš.“

„Esemesku?“ civel na mňa vydesene.

„Pre mňa, za mňa aj telegram, ale už ju nikdy neuvidíš,“ zdôraznil som.

„Čože? Prečo?“

Ach, uznávam, je to kosť, ale musí z toho robiť takú vedu? Chodili spolu dovedna pár mesiacov, prsteň ešte nekúpil, pokiaľ viem.

Jeho otázku som odignoroval.

„Ani ju nevyhľadáš, nezdvihneš jej telefón, ani jej už nikdy viac neodpíšeš. Ak sa dozviem, že si sa na ňu čo i len pozrel, hoc aj cez pol ulice, tak ma uvidíš ešte raz. A naposledy.“

„Ale...“

Pritiahol som si ho bližšie. „Ktorému bodu si nerozumel?“

Jeho oči sa ešte viac rozšírili. „Ja...“ habkal zmätene.

„V poriadku,“ prevrátil som očami a kdesi z útrob vydoloval poslednú štipku trpezlivosti. „Poviem ti to stručnejšie a jasnejšie. Buď budeš musieť zmeniť mesto, ideálne kontinent, alebo babu. A nevrav mi, že nejaká pipka ti stojí za to, aby si kvôli nej menil zázemie. Počul som, že nie si najhorší účtovník, tak si pekne zrátaj, čo som ti povedal. Tento príklad má iba jedno riešenie. A ak by ti zišlo na um zavesiť toto naše milé stretnutie niekomu na nos, mesto opustíš po častiach. Pochopili sme sa?“ dopovedal som a uškrnul sa. Nechcel som byť taký teatrálny, ale situácia si žiadala radikálnu voľbu slov.

Držal moje zápästie a snažil sa odtiahnuť mi ruku od jeho krku, aby do pľúc nabral viac vzduchu.

„Doriti, čo si ty za cvoka?“ vzdoroval s jemnou dávkou odvahy. Ústa si síce verili, ale telo sa mu triaslo ako po dávke elektrošoku. Poznám to, takže s prirovnaniami nepreháňam.

Môj nebadaný úsmev sa prehĺbil. Naposledy som mu pozrel až do duše. Nech neprepočuje ani jedno slovo. Nezvyknem nimi plytvať.

„Ver mi, to nechceš zistiť.“

Po tejto hrozbe som ho pustil.

Ustrnul, súhlasne prikývol, že ma poslúchne a aj so svojím ošúchaným kufríkom sa pobral opačným smerom.

Výborne, to by sme mali.

Niekoľkokrát sa ešte obzrel cez rameno, či ho nesledujem. To som však neplánoval. Nie pri ňom.

V zásade to bol sympatický chlapík, len v zlom čase randil s nesprávnou ženskou...

PRVÁ ČASŤ

Prvá kapitola

Vylihovala som na ležadle v all inclusive rezorte na malom ostrove uprostred Karibiku.

Roatán. Moje malé vykúpenie po takmer troch rokoch pracovného nasadenia. Poriadny oddych pri mori som si naposledy dopriala pri televízii, stanica Veľká fantázia.

Zaslúžená dovolenka, s touto myšlienkou som si ležérne odpila z osviežujúceho drinku s poloroztopeným ľadom.

Vo výhľade na hladinu bazéna ligotajúcu sa pod spaľujúcim slnkom a zasadenú uprostred skalnatých kaskád mi nezavadzal žiadny mužský jedinec. Dovolím si tvrdiť, že po poslednej poučnej skúsenosti som s vážnymi vzťahmi skončila. Pravdepodobne natrvalo.

Viem, zniem ako ohrdnutá fajnovka.

Mám však dobrý dôvod. Pred dvoma týždňami ma okašľal muž, o ktorom som si nahovárala, že by mohol byť ten pravý.

Rozišiel sa so mnou trápnou esemeskou so záverečným oznamom – odchádzam za svojou bývalou, nikdy som ju nemal nechať odísť a ty si pre mňa príliš dobrá. Zaslúžiš si viac.

Zvláštne, že mi za viac ako pol roka, čo sme spolu intenzívne randili, spomenul iba jednu vážnu známosť. Bývalku, ktorá ho podviedla a vzápätí odkopla. S vysvetlením, že je pre ňu príliš dobrý.

Nezabudnem, ako sme ležali v posteli a smiali sa, že osoby, čo dokážu vypustiť z úst takéto hlúposti, by mala karma poriadne prefackať.

Z každej strany a opakovane.

A teraz sa so mnou rozlúči s rovnakým dodatkom – si pre mňa príliš dobrá?

Nuž, zrejme som.

Idiot.

Potrebovala som vypadnúť zo svadobného sveta, ktorý živí mňa aj moju najlepšiu kamošku Raven. Moje nebiologické dvojča, najlepšia žena na svete.

O tomto poklade uprostred Karibiku som sa dozvedela náhodou. Jedna z našich dodávateliek začala fušovať do práce cestovným agentúram a poslala mi horúce tipy na tohtoročné exotické destinácie. Ostrov, ktorý pri pohľade z lietadla alebo na mape vyzerá ako aligátor, je najväčším ostrovom honduraského súostrovia Bay Islands. Tiahne sa pozdĺž karibského pobrežia od mexického polostrova Yucatán až k Panamskej šiji. Dlhé roky si strážil svoju jedinečnosť v tieni slávnejších karibských destinácií, no teraz sa dostával do popredia a newsletter mi odporúčal pobaliť sa čím skôr. Na nehnuteľnosti na tomto kúsku zeme si brúsi zúbky čoraz viac bohatých podnikateľov. Ani sa im nečudujem.

Stačil jeden mail a všetko vybavili za mňa. Dokonca som dostala zľavu.

Nádhera.

Ešte v ten týždeň som si kúpila letenku a som tu. Včera som im cestou z letiska poslala ďakovnú správu.

Najzašitejší raj na zemi. Tu hádam na žiadneho idiota nenarazím, chlácholila som samu seba.

Pretočila som sa na brucho s jasným plánom, odviazať si šnúrku na bikinách, nech sa pekne opálim.

Sotva som si rukami siahla na chrbát, keď sa zrazu nado mnou objavil tieň.

„Ahoj, kráska, ležadlo vedľa vás je voľné?“

Nadvihla som sa na lakte a pozrela sa ponad slnečné okuliare. Nado mnou stál zdatný chlap s výrazným strniskom, hruďou, ktorá jasne informovala o tom, že ešte donedávna každý deň poctivo zarezával v posilňovni a polokrátke vlasy mu siahali až k jeho nebezpečne vábnym očiam. Poväčšine sa mi páčili vystrihaní muži s upravenou bradou, ale pri ňom by som spravila výnimku.

„Nie,“ odvetila som s koketným úsmevom.

Ten úsmev sa mu páčil, ale moja odpoveď ho sklamala.

„Držím ho pre niekoho, kto si ho zaslúži,“ dodala som vzápätí.

„Tak to by som vám nemal kaziť plány,“ otočil sa s úmyslom odísť. Naozaj vydarený krok.

„Tie najlepšie veci v živote sa nikdy nedržia plánov, ktoré máme...“ hlesla som. Včas, aby sa so záujmom zvrtol a nestratila som jeho pozornosť.

„Ako sa voláte?“

„Amanda. A vy ste...?“

„Ben,“ odvetil a vystrel ku mne ruku. „Teší ma.“

Elegantne som sa posadila a potriasla som mu rukou. Ten pevný stisk cítilo aj moje podbruško. „Ben ako Benjamín? Najmladší člen rodiny?“ pokúsila som sa o nenásilné vtipkovanie.

Venoval mi úsmev, ktorý som si nevedela zaradiť. Mal však za následok, že ma dokonale pohltil a chcela som ho spoznať bližšie.

„Rozhodne člen rodiny, ktorého poznajú všetci.“

Takže miláčik rodiny.

„Čo sa vám stalo?“ posunkom som ukázala na obrovskú jazvu na hrudi. Bola sexi, ale prinútila ma pýtať sa.

„Nič smrteľné,“ rukou preťal vzduch.

„Hm, ale jazva je z toho poriadna. Značka na celý život...“

„Každá jazva má svoj príbeh, či ako sa to hovorí,“ odvetil záhadne.

„Tak to by ma zaujímal ten váš,“ priznala som akosi prirýchlo.

„Čo keby ste začali najprv vy?“ navrhol. „Pozývam vás na drink.“

„S radosťou,“ vstala som z ležadla a ovinula si pareo okolo bokov. „Ale vopred vás upozorňujem, zatiaľ nemám v zálohe nejaké zaujímavé príbehy o mojom živote. Na ten kľúčový príbeh, ktorý by stál za to, ešte len čakám.“

Usmial sa s neskrývaným záujmom. „Možno by som vám s tým vedel pomôcť...“

„Ako môžem vedieť, že nie ste sériový vrah, alebo čosi podobné?“ zadívala som sa naňho podozrievavo. Hrať chvíľu formu ešte nikdy žiadneho neodradilo.

„Nemôžete. Ale ak to pomôže, pre skúseného vraha je takáto exotika extrémne horúca destinácia,“ rukou ukázal na nádheru okolo nás. Vysmiatych dovolenkárov, palmy, bazén pár metrov od čistej pláže. „Telo sa príliš rýchlo rozkladá a človek si po práci ani neoddýchne.“

Skrivila som obočie. „Niekto tu pozerá príliš veľa psychotrilerov.“

„Skôr má načítané. Alebo... prax,“ dodal tajomne.

„Páči sa mi, keď je muž nenásilne vtipný,“ priznala som.

„A mne sa páči, keď žena priamo povie, čo sa jej páči.“

Začínala som mať obavy. Čo všetko mu poviem nepriamo, ak neodvráti ten pohľad schopný človeka doslova urieknuť?

Druhá kapitola

Spomínala som niečo v tom zmysle, že končím s mužmi? Nie? Fajn, lebo ak som niečo potrebovala, dokonca aj za triezva, bol to románik na jednu noc.

Aspoň jednu jedinú.

Ja viem, je len poludnie. Možno ma opil hnev na bývalého a možno mi silné slnko spálilo svedomie.

A jeden vhodný kandidát ma práve vyzliekal očami a čakal, kým si nazujem žabky. Veľmi sa s tým vyzliekaním pri mojom outfite nemusel trápiť.

Nie som až taká prístupná, ako to teraz vyzerá, ale vravel niekto, že klin sa klinom vybíja?

„Čo si dáte?“ opýtal sa ma, keď sme prešli popri okraji bazéna, ktorý z diaľky opticky splýval s hladinou mora, k baru vytesanom do skalnatého výbežku.

Vybral miesto na tichšej strane a mne ponúkol to s výhľadom na horizont.

„Dám si iba niečo citrusové, nealko, čo mi dobije baterky,“ priznala som bez okolkov a sadla si na drevenú barovú stoličku. „Smiem navrhnúť tykanie?“ nadhodila som. „Keď mi vyká niekto pod päťdesiat rokov, cítim sa staro.“

Môj ľútostivý pohľad ho pobavil. Jemne sa usmial. Čosi mi navrávalo, že túto horu svalov nerozosmeje len tak hocičo.

„Bude mi potešením,“ pritakal a ešte raz ku mne napriahol ruku. „Teší ma ešte raz.“

Podala som mu svoju dlaň a on ju podržal o niečo dlhšie, než prvý raz.

Našťastie mi ju nepobozkal, tým by ma nedostal na lopatky. Brian, môj bývalý, to robil. Aj preto sa mi páčil. Sviniar.

Ben mi akoby dával najavo, že hoci o mňa prejavil záujem, nie je zo mňa až taký paf, aby sa prehnane snažil dvoriť mi.

Myslím, že v jeho prípade stačil pohľad. Mal ho taký prenikavý a... komusi podobný. Stavila by som sa, že už som ho niekedy videla. Buď sa úpal dostavil príliš skoro, alebo som doma nemala zabudnúť kamoša na baterky, ktorého mi chcela Raven nanútiť. Tá potvora myslela na všetko. A na všetkých.

„Čo to bude?“ prerušil náš očný kontakt čašník so žiarivým širokým úsmevom. Vždy som ho Afroameričanom závidela.

Ben mi objednal drink z čerstvého ovocia a pre seba si vypýtal iba sódu s citrónom.

„Keby tak nepieklo a ja by som nepotreboval ostať triezvy, prehovoril by som ťa na niečo silnejšie,“ pokračoval. „Alebo nie si na dovolenke?“

„Som. Ale ešte si na to zvykám.“

Jeho skúmavý pohľad som si vysvetlila ako nevypovedanú otázku.

„Prišla som už včera, no skorý let, nečakaný oddych namiesto dňa nabitého pracovnými povinnosťami a narušený spánkový režim ma úplne odrovnali. Po večeri som si ľahla a zobudila sa až dnes. Pred hodinou. Prespala som aj raňajky.“

„Čo si dáš pod zub?“ spýtal sa. Ten tón zosobňoval záujem aj výzvu. Hlavne mi napovedal, že tento chlap je praktický a milý.

Si v ponuke aj ty?

Preboha, Amanda, upokoj sa, je poludnie!

Jeho hlboký pohľad ma desil a zároveň priťahoval. Moje sebavedomie na tom nie je najhoršie, no musela som sa ovládnuť, aby som sa nepoobzerala okolo seba, či si zo všetkých voľných žien pri bazéne vybral mňa. Pravda, väčšina bola v páre, pod zákonom alebo nad štyridsať rokov. To mi ale nepripadalo ako problém.

Brian bol ako kompletný balík.

Veľmi sympatický, hoci srdce mal krajšie ako svoj vonkajšok, bol inteligentný a finančne zabezpečený. Nepotreboval sa hnať za peniazmi ako moji skazení rodičia, stačilo mu tak akurát. A teraz tu mohol byť so mnou.

Ale nie je! A má na to sakra dobrý dôvod, preto si nezaslúži byť ani len súčasťou tvojich myšlienok!

„Sendvič, plody mora, ovocie?“ pokračoval, keď som naňho nemo zízala.

Nikdy ma tak nefascinoval muž so strniskom a dlhšími vlasmi. Akoby vycítil, na čo myslím, jeden neposlušný pramienok si zastrčil za ucho. Pritom zo mňa nespúšťal zrak.

A ja som nespúšťala zrak z jeho vlhkého účesu. Tmavé vlasy sa mu končili tesne nad bradou. Napoly rozstrapatené, napoly uhladené. Dokonale sexi.

Fascinovalo ma aj to, ako ma tento chlap fascinuje.

Raven, prečo si mi neskontrolovala batožinu?!

Nevdojak som zopakovala jeho gesto. Pritom som si prstami prečesala polomokré vlasy. Stále som si nezvykla na ich novú farbu, ale reakcie okolia ma utvrdili v správnom rozhodnutí. Prefarbila som sa deň pred odletom. Vraj mi tmavohnedá pristane rovnako ako blond. Hovorí sa, že keď žena potrebuje uzavrieť životné obdobie, prefarbí si vlasy. Keby to tak stačilo...

„Ovocie, vďaka,“ vyšlo zo mňa napokon.

Odpila som si z farebnej limonády, v ktorej ešte plávali zrniečka tropického ovocia, dúfajúc, že prítomnosť ľadu schladí aj moje myšlienky.

„Čo ťa sem privádza?“ neotáľal.

Zoznam bol taký dlhý, že nemalo význam strácať čas menovaním. „Potrebovala som zmeniť prostredie.“

„Má to prostredie aj meno?“

Bol priamy. To sa mi páčilo, ale nebola som pripravená jatriť si rany.

„Na dovolenke som nebola asi tri roky,“ odvrátila som pozornosť od môjho spackaného života. „Tiež si tu súkromne?“

Prižmúril oči, vytušil moju nechuť k téme, ktorú som zámerne preskočila, potom sa mu tvár uvoľnila a miernym tónom odpovedal na moju otázku: „Sčasti áno.“

„A z tej druhej časti?“ nabádala som ho.

Odmlčal sa. Až potom sa znovu pousmial: „Venujem sa viacerým aktivitám. Bol som tu pozrieť jednu nehnuteľnosť a pri tej príležitosti prevetrávam aj plutvy.“

„Takže potápač?“ opýtala som sa fascinovane. Ja som si na podmorský svet netrúfala, pokiaľ moje záhlavie netrčalo ponad hladinu. Všetkých ostatných som skryto obdivovala. Možno nie až tak skryto.

Prikývol. „Pohľad na morský svet mi vždy pripomenie, že to ešte nie je stratené a svet je pekným miestom.“

Zatváril sa tak neurčito, že som nedokázala odhadnúť, či konštatuje s pohŕdaním alebo s nádejou.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Prológ

PRVÁ ČASŤ

Prvá kapitola

Druhá kapitola

DRUHÁ ČASŤ

TRETIA ČASŤ