Alexander Stainforth

FALEŠNÁ SPOLEČNICE

Historická romance

Praha 2021

Alexander Stainforth: Falešná společnice

První vydání

Copyright © 2021 Alexander Stainforth

Vydalo nakladatelství David Kaps,

Rybná 716/24, 110 00 Praha 1 – Staré Město

www.stainforth.cz v roce 2021 jako svou 19. publikaci

Redaktor: Josef Pepson Snětivý, 2021

Images and Cover Art Illustration by Period Images, Pi Creative Lab and PiCLab31. Cover Text by Alena Šulcová, 2021

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88179-26-9 (ePub)

ISBN 978-80-88179-27-6 (MobiPocket)

TIŠTĚNOU VERZI VYDÁVÁ NAKLADATELSTVÍ ČAS

www.nakladatelstvicas.cz

Tato kniha je dílem fikce. Jména, postavy, místa a události jsou pouze výtvorem mých představ.

Kapitola 1.

Charlbury, hrabství Oxfordshire

Anglie, 1835

Julie Walkerová si poposedla. Zkušeně seřízla brk, který po krátkém zaváhání namočila do kalamáře s inkoustem, a pokračovala v psaní. O několik minut později si vzdychla a natočila se k oknu, aby jí poskytovalo co nejvíc světla.

„Už jste to dopsala, slečno Julie?“ odvážila se jí zeptat komorná Justina a samou nervozitou se kousla do rtu. Nemohla se dočkat dalších osudů Mary, která se na útěku od krutého manžela ukryla před bouří ve zdánlivě opuštěném sídle. V předchozí kapitole se totiž v jeho sklepení, odkud vycházely podivné zvuky, střetla s šíleným starcem, a Justina byla napnutá, zda Mary z té strašlivé situace vyvázne.

„Ještě chvíli,“ řekla Julie trpělivě. Přečetla spoustu příběhů, takže s téměř naprostou jistotou věděla, jak ukončit tuhle část, aby Justina napětím nemohla ani dýchat.

„Kéž byste mi mohla hned přečíst každou řádku, kterou napíšete!“ vzdychla si Justina. Pak přistoupila k druhému oknu, aby se rozptýlila. Podsaditý vikomt Frederick Walker, Juliin otec, právě vystupoval z kočáru a bědoval kvůli bolavým zádům, zatímco jeho manželka Henrietta nepřestávala opakovat, že mu přece celou cestu říkala, ať si dá polštář pod kříž.

„Vaši rodiče se vrátili, slečno.“

„Cože? Tak brzy?“ vyhrkla Julie a kvapně se postavila vedle komorné. V tom případě zábava pro dnešek skončila. Nestihne dopsat ani poslední dva odstavce, jak si plánovala. Musí jít rodiče přivítat, jinak by sem i přes svou únavu vtrhli a přinejmenším hodinu by poslouchala, jak je nevhodné, aby se mladá dáma jejího postavení věnovala něčemu tak podřadnému, jako je psaní románků.

„Ale… Co bude s Mary?“

„Však o nic nepřijdeš, Justino,“ uchlácholila ji rychle a posypala list pískem, aby vysušila inkoust. „Předpokládám, že rodiče půjdou brzy spát. Večer bych tedy mohla dokončit kapitolu a pak ti ji dám přečíst,“ navrhla komorné.

„Po setmění?!“ vyděsila se dívka upřímně.

„Ano, aspoň budeš mít z příběhu větší požitek.“

Justina vytřeštila oči. „Kdepak, slečno. Celou noc by mě pak pronásledovaly noční můry. A nemůžete mi zase předčítat vy? Víte, jak pomalu čtu a pořád se zadrhávám... Mám raději, když slyším váš hlas. Zdá se mi, že tak ke mně promlouvá přímo Mary.“

„Přestaň se podceňovat. Čteš dobře a pořád se zlepšuješ. A bez trénování žádných výsledků nedosáhneš.“ Julie zamířila do salonku, kam si rodiče určitě nechali přinést čaj. Než vešla, upravila si šaty a ujistila se, že se usmívá. Nebylo nic horšího než předstoupit před matku se zamyšlenou tváří. Pokaždé hned začala útočit na její tvorbu a hlasitě podotýkala, že se musí konečně provdat. V manželství na takové hlouposti nebude mít nejmenší pomyšlení!

„Mám skvělé zprávy, Julie!“ vykřikla její matka Henrietta dřív, než je dcera stačila pozdravit a zeptat se, jak se daří sousedům, které byli navštívit.

Julie kradmo pohlédla na otce, jenž povytáhl šedivé obočí a zavrtěl hlavou. Seděl v křesle a masíroval si spánky. Z vlastní manželky ho trápil pořádný bolehlav.

„Jaké zprávy, matko?“ Julie ztišila hlas. Vlastně se ani nemusela ptát. Takové veselí mohlo způsobit jediné: nablízku se objevil svobodný a bohatý muž, za kterého si umínila ji provdat. Když rodiče pozorovala z okna, vůbec ji nenapadlo, že by k podobnému rozhovoru mohlo dojít. Oba se tvářili vyčerpaně, otec naříkal a matku jeho stížnosti vždy podráždily.

„Lady Knightová hledá nevěstu pro svého syna!“

Tentokrát to byla Julie, kdo povytáhl obočí. Posadila se na pohovku proti rodičům právě ve chvíli, kdy se objevila služebná s čajem. Matka rázem ztichla, jako by žena, která už sotva udržela cínový tác, mohla ohrozit její vybájený sňatek a rozběhnout se za šlechticem s nabídkou své vlastní ruky.

„A ta dobrá zpráva?“ nadhodila Julie a nalila všem čaj.

„Dobrá zpráva by také byla, kdybys nechala služebnictvo dělat jejich práci,“ okřikla ji matka, když za služebnou dolehly dveře a ona s nelibostí sledovala Juliino počínání.

„Proč nemůžu mít dceru jako mé ostatní přítelkyně? Proč jsi tvrdohlavá a nemyslíš na budoucnost? Dům se nám rozpadá nad hlavou, střechou zatéká, peníze týden po týdnu ubývají! A ano, muži,“ zaútočila hned na manžela, „není jen má vina, že nám bylo dopřáno pouze jedno dítě, a ke všemu ne syn! Kdybychom měli syna, nemuseli bychom se strachovat, co bude s Julií, až…“

Julie v duchu raději začala utíkat k myšlenkám na příběh. Ne, on to nebyl jen příběh, ale román. O osudech Mary nakonec napíše celou knihu a…

„… už zase mě nevnímá, Fredericku! Jen se na ni podívej, na ten její nepřítomný výraz! Co jsem komu, proboha, udělala?“

Julie hned zbystřila. „Dopřála jsi otci, aby mě vychovával svéhlavě jako syna, a sama jsi mi šla patřičným příkladem: nikdy jsi neustoupila z žádného svého požadavku.“

Matka zalapala vyděšeně po dechu a Julii neuniklo, jak na ni otec káravě hledí. Ano, tentokrát zašla daleko, ale v pětadvaceti letech už nehodlala potlačovat své názory.

„Právě sis zpečetila osud, dítě!“

„Skutečně, matko?“

„Provdáš se za markýze Knighta!“ prohlásila Henrietta triumfálně a natáhla se pro šálek čaje, který objala štíhlými prsty.

„A on o už tom ví? A kdo to vlastně je?“

„Julie, dítě,“ pokusil se ji zastavit otec, který neměl náladu na hádky. Ale Julie už odmítala hrát hlavní roli v matčině dohazovačské strategii. S žádným markýzem Knightem se setkat nechce a nedopustí, aby mu ji předhazovali jako nějakou chudinku, o kterou dosud nikdo nezavadil okem! Tak to vůbec není! To ona odmítla už osm žádostí o ruku! Osm! Bohužel tušila, že další nabídky přijdou, dokud se matka nevzdá. A k tomu nikdy nedojde, protože jediným smyslem matčina života je provdat ji a vyhnat jí z hlavy nesmysly o nezávislosti a psaní knih.

„Neví, ale brzy se to dozví!“

„Tak on to neví,“ zasmála se Julie a díky této informaci se lehce uklidnila.

„Už jsem jeho matce napsala dopis!“ Henrietta vstala a přistoupila ke stolku u okna. Ze skříňky na dopisy vyňala list, který jí vítězoslavně ukázala.

Julie zčervenala rozhořčením a taktéž se postavila.

„Ten dopis neodešleš, matko,“ prohlásila mrazivě.

„Můžeš si být jistá, milá dcero, že odešlu. A jakmile od lady Knightové obdržím příznivou odpověď, vydáš se na cestu!“

„Jen přes mou mrtvolu!“

„Ach, nemluv hlouposti,“ mávla nad tím matka rukou, jako by odháněla otravnou mouchu. Uložila dopis zpátky a vrátila se na pohovku.

„Lady Knightová hledá sedmou společnici…“

„Sedmou?“ skočila jí Julie do řeči a na oční pobídku otce se zase posadila.

„Markýza má zkrátka vytříbený vkus. A jelikož doufá, že v takové společnici objeví vhodnou ženu pro svého syna, jediného dědice panství, neztrácí mnoho času, pokud se jí zdá… nevyhovující.“

Nevyhovující, opakovala si po ní Julie v duchu. V tom případě se nemusí ničeho obávat, i kdyby ji rodiče donutili odjet.

Nevyhovující je ona ve všech směrech. Nechce se provdat, nechce být majetkem manžela, který nad ní získá veškerou moc. Touží po vlastním životě, má své sny, plány. Nenechá si je zničit, i když společnost bude kroutit hlavou a ohrnovat nad ní nos!

„Otče,“ obrátila se k němu s nadějí, „přece mě nenecháš podstoupit takovou potupu! Připadala bych si jako na tržišti, kde si mě někdo může vybrat a pokrytecky posoudit, zda splňuji jeho přemrštěné požadavky!“

„Dítě,“ zanaříkal otec a bolestně přitom přivřel víčka, jak se pokoušel uklidnit střepy v hlavě, které se do ní čím dál víc zabodávaly. A to jenom kvůli manželce a dceři! Neuplynul den, kdy by se ty dvě kvůli sňatku nepohádaly. A každá pochopitelně očekávala, že se přikloní na její stranu. Nakonec… Pokud ustoupí dceři, Henrietta mu to nepřestane vyčítat. A když Julie odjede, bude mít několik týdnů klid od všech těch nesnesitelných scén.

„Musíš matku poslechnout,“ prohlásil rozhodně. „Nepřejeme si nic víc než dožít naše životy s vědomím, že jsi zaopatřená. A kdoví, třeba tě potká štěstí a tvůj manžel bude mít pochopení pro tvou… zálibu. Ne všichni muži jsou tak úzkoprsí, jak si nejspíš představuješ.“

Julie se zamračila. Tvář měla rozpálenou doběla a v těle jí kolovala krev jako rozdivočelá řeka po jarním tání.

Takže otec souhlasí s matkou.

Nuže dobrá… Však ona vymyslí, jak se z téhle ošemetné záležitosti dostat. A… a jak z toho vytěžit co největší prospěch pro sebe. Jeden nápad už začal vystupovat z mlhy a nabýval jasných obrysů.

„Dobře, podvolím se vašemu rozhodnutí. Naposled.“

Matka se nadechovala k protestům, když ji Julie zarazila.

„Navrhuji tuto dohodu. Pokud jsi si lady Knightovou a jejím synem jistá, určitě na ni přistoupíš.“

Matčiny dlouhé tmavé řasy se zachvěly, jak se zamračila. „Nepokoušej se mě obelstít, Julie, já moc dobře vím…“

„Pokud ti lady Knightová odpoví kladně, odjedu k ní. Požádá-li mě její syn o ruku, budu souhlasit. Ale jestli se vrátím jako nezasnoubená a stále svobodná žena, přestaneš mě nutit do sňatku a ani slůvkem se o něm už nikdy nezmíníš. Souhlasíš, matko?“

V salonu zavládlo hrobové ticho. Julie slyšela svůj vlastní dech, když s napětím vyčkávala, jak se matka rozhodne. Henriettě to trvalo několik vteřin a ani poté si nebyla jistá, zda zvolila správně. Nicméně, aspoň na čas by v téhle domácnosti mohlo zavládnout příměří.

„Souhlasím,“ přikývla. Nepřestávala si však dceru zkoumavě prohlížet. Určitě má něco za lubem, napadlo ji. S tím návrhem nepřišla jen tak. „I já mám ale podmínku.“

„To jsme…“

Henrietta zdvihla výstražně prst do vzduchu, aby ji nepřerušovala. „Budeš se u lady Knightové chovat slušně a podle etikety. Nechci slyšet o žádných nepříjemnostech. Dozvím-li se, že jsi způsobila nějaký… skandál, po kterém se budeš muset vrátit domů, naše dohoda pozbude platnosti. A ty se pak provdáš za prvního muže, kterého ti vyberu.“

Julie v duchu zalekla. Plán, který se jí zamlouval, by mohl způsobit jisté… potíže. Pokud ovšem někdo přijde na to, jak se věci mají. Stále existuje naděje, že nad matkou zvítězí a dál se bude věnovat už jen vlastním činnostem.

„Dobře,“ odpověděla prostě, čímž matku ještě víc znepokojila. Nebyla zvyklá na snadná vítězství, ne v případě Julie. Musí se mít na pozoru. Justinu, kterou vyšle s ní, si pěkně omotá kolem prstu, aby jí hlásila veškeré nepřístojnosti, jichž se Julie u lady Knightové dopustí.

„Můžeš dopis odeslat, a já se mezitím připravím na cestu.“ S těmito slovy se Julie zvedla a vydala se zpátky do svého pokoje.

„Jednou nás přivede do hrobu,“ prohlásila lady Walkerová směrem k manželovi. „Najednou nemám vůbec dobrý pocit, že ji k markýze posílám. Jistě toho budu litovat.“

„Snad bude ctít vaši úmluvu,“ pokoušel se ji ukonejšit manžel, „a celé hrabství se neotřese ostudou v základech.“

Henrietta si zhluboka vzdychla. Myslela si, že se po dlouhé době klidně vyspí a dům se ponoří do nerušené atmosféry, jenomže až Julie odjede, její nervy podstoupí tu nejhorší životní zkoušku. Kéž by se začala chovat jako dospělá žena, a ne dívka, která bere budoucnost na lehkou váhu!

„Snad...“

***

Julie nepokračovala v psaní, ten den už ne. V představách si totiž skládala jednotlivé kousky ztřeštěného nápadu. Ani netušila, kdy se vlastně zrodil. Zřejmě k ní přišel jako její příběhy a postavy, o nichž psala. Vynořil se a žádal, aby se jím řídila.

Jakmile ji Justina přišla ustrojit k večeři, rozhodla se ji lapit do utkané pavučiny.

„Vzpomínáš si na povídku o Daphne a Ashley, kterou jsem napsala před dvěma lety?“ otázala se dívky. Její odpověď předem znala, jen se v ní pokusila znovu zažehnout nadšení pro jejich dobrodružství. Připraví si tím lépe půdu pro následující minuty.

„Samozřejmě, jak bych na ně mohla zapomenout, slečno Julie! Musíte mi o nich zase někdy číst!“

„Nebo…“ Julie naklonila hlavu. Pokud se tím komorné snažila něco naznačit, bylo to marné. Otočila se tedy na stoličce před zrcadlem a zadívala se jí do hnědých očí.

„Nechápu, na co narážíte.“ Justina ustala v práci u skříně. Jen prsty lehce zavřela dvířka a napjatě Julii naslouchala, když jí vyprávěla o dohodě s matkou.

„Vy se za markýze chcete opravdu provdat?“ vyjekla s údivem.

„Zkus číst mezi řádky, Justino,“ nabádala ji. Po chvilce to ovšem vzdala. Ne, musí říct všechno na rovinu, aby neměla pochyb, že jí komorná porozuměla.

„Ach, to nejde!“ zajíkala se Justina a celý obličej se jí rozhořel.

„Proč ne? Vždyť jsi z Daphne a Ashley byla nadšená! Zkrátka a dobře se vyměníme. Ty budeš předstírat, že jsem já, a… a já budu tvá komorná. Bude to pro mě bezpečnější – z tvé pozice můžu markýze lépe pozorovat, případně ti přijít na pomoc a zmanipulovat jeho chování a reakce tak, že se nikdy nevysloví, a obě se vrátíme domů.“

Justina se pokřižovala, až si Julie pomyslela, že jí musí připadat jako dotěrný ďáblík, který ji nabádá k těm nejrozpustilejším hříchům.

„Ne, slečno Julie. Na tohle nikdy nepřistoupím.“ Justina se rozhodla odejít, aby odolala dalším návrhům, jimiž ji Julie pokoušela, jenomže Julie se najednou ocitla před ní a odmítala ji pustit ven.

„Přece nechceš dopustit, aby mě matka provdala za nějakého konzervativního, upjatého člena nejvyšší šlechty, který mě bude nutit vyšívat, malovat a rok co rok mu rodit dědice! Copak tě nezajímají další příběhy Mary? Nechceš se dozvědět, co dalšího se stane? Jestli se provdám za markýze Knighta, už nikdy nebudu psát. A z role komorné můžu záležitosti dobře ovlivnit, zachráním nás tak obě. Co se totiž stane, až se provdám? Manžel mi najde novou komornou – a ty…“

Justina se přistihla, že se opět kouše do rtu. Dělala to pokaždé, když byla nervózní, na pochybách, měla jiný názor nebo se neuměla správně rozhodnout. Ach, proč život nemůže být jednoduchý? Proč nemůže existovat jen pravda a lež – bílá a černá barva? Proč se neustále musí mezi něčím rozhodovat? A slečna Julie ke všemu ví, jak se jí dostat pod kůži a přinutit ji udělat cokoli.

„Myslela jsem, že jsme přítelkyně, Justino,“ přitvrdila Julie, když si začínala být jistá, že je komorná na vážkách. Ano, zbývá už jen chvilka! Stačí zatáhnout za správné nitky, a vše se dá do pořádku. Musí se to dát do pořádku, její osud není být něčí manželkou. Co by to bylo za život? V neděli do kostela na mši, občas nudné plesy, po kterých by se její manžel vracel s naditým břichem a opilý…

Ne, nedopadne jako ostatní dívky před ní. Už od dětství cítila, že je předurčena k zářivější budoucnosti.

„Nechováte se ke mně vůbec hezky, slečno Julie, když… Ano, jsem vaše přítelkyně. Víte, že bych vás nikdy nezradila!“

Julie se pousmála. „Takže s tím souhlasíš?“ Neuniklo jí, jak se komorná opět kouše do rtu. Divila se, že jí po bradě nestéká pramínek krve.

„Já nevím… Co když vaše matka odhalí, co jsme provedly?“

Julie pokrčila rameny. Ano, samozřejmě je možné, že matka na jejich výměnu přijde. Nebo lady Knightová… To ovšem může těžko posoudit, když markýzu nezná. V nejhorším případě se vrátí domů a opět bude čelit matce. Sice jí slíbila, že by pak přijala svou úlohu, ale… Už teď věděla, že by se s ní pustila do dalšího boje a jen tak by na sňatek nepřistoupila. Dokud nedosáhne cíle, nikdy se nevzdá. Bude bojovat do poslední kapky síly!

„Co se může stát horšího, než že mě bude chtít provdat za někoho jiného?“ nadhodila.

Komorná přikyvovala. Urovnala si zašedlý čepec, který skrýval bohaté kaštanové vlasy, a ruce si spojila za zády. Slečna Julie má pravdu, jí se nic stát nemůže. Ale co bude s ní – pouhou komornou? Rázem vytřeštila oči, představovala si hrůzné tresty – od natahování na skřipec až po zavření do železné panny, jako by stále panovalo temné období historie.

„Nuže?“

Justina odhodlaně zavrtěla hlavou. Ne, vrátila se pevně nohama na zem a odmítala stát po boku své paní v dobrodružství, které se skutečně hodilo pouze do fantazie, v níž by je nakonec zachránil sám Bůh.

„Opravdu nechápu, proč se tolik zdráháš…“

„Mohla bych přijít o místo, slečno… Bůh ví, jak by mě vaši rodiče potrestali, až by se dozvěděli, že jsem celou dobu věděla, ba co víc, že jsem předstírala…“

Julie ji rázným gestem ruky utnula.

„Zkus se zkrátka trochu pobavit. Budeš dcerou vikomta Walkera. Budeš nosit mé šaty… A já ti budu sloužit. Co jsem zatím slyšela o všech společnicích, příliš se nenadřou. A z matčiných slov usuzuji, že stárnoucí lady Knightová stěží potřebuje nějakou skutečnou. Zřejmě se z posledních sil snaží oženit syna. Občas jí přečteš kousek z knihy, načež usne a…“

„Budu jí muset číst?!“ vykřikla Justina polekaně.

Julie se musela hodně ovládat, aby ji nepopadla za ramena a nezatřásla s ní. „Ano, budeš jí muset sem tam číst. A nemusím tě snad donekonečna utěšovat, že se nemáš čeho obávat, máš ve mně dobrou učitelku. Postačí pár odstavců, monotónní hlas, a za chvíli budeš moct odejít a procházet se třeba v zahradě.“

Justina přimhouřila oči. Nechtěla Julii podezřívat z nějaké zákeřnosti, ale nebylo by to moc jednoduché?

„Skutečně se ničeho neobávej. A kdyby se situace vyjevila náročnější, budu vždy nablízku, abych tě zachránila. Proto to přece děláme. S mou pomocí markýze ani nenapadne požádat tě o ruku, věř mi.“

Zdálo se, že se Justina konečně začíná uklidňovat. Hruď se jí zvedala v pravidelném nádechu a výdechu, do tváře se jí vracela přirozená barva. Julie věděla, jak na ni – neznala ji pár měsíců, ale celou řadu let. A jelikož ráda pozorovala ostatní a zkoumala jejich osobnosti, troufala si tvrdit, že Justininu duši probádala do nejpodrobnějších detailů. Ovšem i ona někdy učinila závěry, které ji posléze nemile překvapily… a překvapí…

„Dobře, slečno Julie. Než ale odjedeme, budete mě muset zasvětit do všech detailů. Jak se mám chovat, jak mám mluvit?“

Julie se pousmála. Ano, komorná ji sice viděla při mnoha společenských příležitostech, ale je rozdíl pozorovat určité chování i způsob mluvy, a pak je věrně napodobit.

„Neměj nejmenší obavy. Jen jedno ještě budu potřebovat. Jakmile zasednu k večeři s rodiči, musíš přinést ze salonu dopis, který matka lady Knightové napsala.“

„Mám ho ukrást?“ vyděsila se znovu komorná.

„Ne, jen ho vezmeš ze skříňky a přineseš mi ho.“

„Ale slečno Julie…“

„Doprovodím matku k ložnici, abych se ujistila, že nás nikde nepřekvapí, přijdu ho přepsat a ty ho zase odneseš na původní místo. Matka nic nepozná, umím její písmo napodobit. A až ho odešle, náš plán se naplno probudí k životu.“

Kapitola 2.

Londýn, York Street

Brandon Knight, markýz z Kinghamu, pokýval několikrát hlavou, zatímco jeho komorník Stuart postával u dveří a poslušně předstíral, že markýzovu reakci nepostřehl.

„Ona zešílela! Ano, moje matka ztratila zbytek zdravého rozumu!“ Vztekle zmačkal dopis od jejich hospodyně paní Radcliffeové a hodil ho ke krbu. Popisovala mu v něm matčino zdraví a žádala, aby co nejdřív přijel. A to má zítra navštívit představení v Covent Garden, v jehož hlavní úloze se blýskne jeho milenka Charlotte Byronová!

„Proč tam tak stojíš a mlčíš?!“ obořil se na sluhu, jako by to byl on, kdo může za markýziny vrtochy. „Po kolikáté to udělala? Po kolikáté se mi rozhodla obrátit život vzhůru nohama?!“ vykřikoval a s každým dalším slovem v něm narůstal hněv.

Komorník Stuart si odkašlal. Nepříslušelo mu pronášet jakékoliv osobní názory či domněnky, čehož si markýz musel být vědom, ovšem na druhou stranu chápal, že se potřebuje někomu svěřit a vykřičet se z nepříjemností, které ho v dohledné době čekají.

„Zařídil jsem Charlottě nádherný dům! Zítra, po premiéře, jsme její úspěch chtěli oslavit, a teď…“ Zahořkle pohlédl na velké hodiny vedle pohovky, jejichž dlouhé kyvadlo mu odtikávalo poslední vteřiny pohodlí v Londýně.

„Ale tentokrát to matce nedaruji, Stuarte! Tentokrát překročila všechny meze! A ona to moc dobře pochopí, protože…“ Najednou zmlknul, jelikož mu došlo, že i když se bude dál vztekat jako nezbedné dítě, ničeho nedosáhne. Stejně uposlechne a rozjede se za ní, i když upřímně pochyboval, že je nemocná a blíží se její poslední hodina. Kdepak… Zase si vyhledala vhodnou společnici, s níž ho hodlá oženit! A on se ženit nechce! A už vůbec ne tímhle způsobem!

Konec ukázky

Table of Contents

Kapitola 1.

Kapitola 2.