ARABSKÁ MILENKA

MIRKA MANÁKOVÁ

Arabská

milenka

NAŠE VOJSKO

2018

Copyright © 2017 by MIRKA MANÁKOVÁ

Translation © 2018 by EVA ŠTĚPÁNKOVÁ

Cover and layout © 2018 by Q POINT

Czech edition © 2018 by NAŠE VOJSKO

All rights reserved

ISBN 978-80-206-1758-3

1. kapitola

Skrz tmavomodré závěsy pronikal paprsek zapadajícího slunce a oslepoval mladou ženu ležící na posteli. Přála si, aby se zastavil čas a nikdy víc nepřišla tma, které se tak bála. S přísným pohledem ve tváři se postavila a přistoupila k oknu. Slunce zanedlouho zapadne a on za ní opět přijde, aby mu splnila vše, o co požádá. Z té představy ji až zamrazilo.

Před třemi měsíci se stala jeho ženou, ale pořád nedokázala jejich manželství akceptovat. Jak by také mohla, když si ji násilně vzal už první noc? Pokaždé argumentoval tím, že je jeho právoplatnou manželkou, tudíž má právo nakládat s ní, jak uzná za vhodné. Nekoukal na to, že je kus živé bytosti, z masa a kostí, ale hlavně s duší, kterou zranil víc než cokoliv jiného. Úpěnlivě prosila otce, aby ji za Firuze Salmana neprovdával. Při vzpomínce se jí do očí hrnuly slzy. Na kolenou ho prosila o smilování, zatímco její matka stála u sporáku a vařila rýži.

Soucítila s ní, ale nemohla nic dělat, aby manžela nerozzlobila. Jako poslušná muslimská žena by se nikdy neopovážila oponovat hlavě rodiny. To se ale o její dceři říct nedalo. Vzdorovitou povahu měla Jasmína určitě po temperamentním otci, ale nebylo jí to nic platné. Otec ji prodal prvnímu bohatému nápadníkovi a žádné námitky nechtěl slyšet.

„S ním ti bude líp jak s námi. Je to mocný a uznávaný muž, se kterým se budeš mít jako princezna,“ řekl rozhodně. Jasmína věděla, že ji to jednoho dne čeká. Její dvě sestry a bratr měli už rodiny dávno a otec rozhodl, že je nejvyšší čas, aby se provdala i ona. Jako sedmnáctiletá panna byla už beztak starou dívkou a nemohla zůstat lidem k smíchu. Jestli s tím souhlasí, se jí neptali. Poprvé uviděla svého manžela až v den svatby a při pohledu na něj strnula hrůzou. Otec jí neřekl, že to bude protivný stařec, že s ním bude muset odjet do Rijádu, velkoměsta, které je vzdálené od její rodné vesnice několik stovek kilometrů. Svatební den byl nejhorším dnem jejího života.

Pod závojem nikdo neviděl slzy a bledou, zděšenou tvář mladé dívky. Nikdo se nezabýval tím, jestli je šťastná nebo není. Jen matka ji litovala. Ta jí ale nemohla nikterak pomoct. Jasmína neměla právo se před touto nesmyslnou svatbou bránit. Bohatý a uznávaný ropný magnát si mohl vybrat, jakou chtěl nevěstu, a všichni mu dali za pravdu. Sledovala u okna západ slunce a potlačila vzpomínky. Potají doufala, že za ní dnes nepřijde. Mohl by jít za Mariam, jeho první ženou, a jí dát konečně pokoj. Mariam byla o dvacet let starší než ona.

S Firuzem měla jedinou dceru Aishu, ale Firuz toužil po synovi. Doufal, že mužského potomka zplodí právě s Jasmínou. Proto za ní každou noc chodil a modlil se, aby mu dala syna. Když se setmělo, zapálila lampu a posadila se na postel. V tom okamžiku uslyšela blížící se kroky a následně vrzání dveří. Přece přišel. Když vešel dovnitř, neklidně se zavrtěla. Upřel na ni lačný pohled.

„Tak jsi tady,“ začal se svlékat, „proč jsi nebyla na večeři?“

„Nemám hlad,“ stroze odpověděla. V ústech měla sucho a ve spáncích jí tepalo. Musela se ovládat, aby nevzala lampu a toho odporného chlapa s ní neuhodila. Nechtěla se na něj koukat, takže si lehla a otočila se tak, aby mu neviděla do obličeje. Jakýkoliv vzdor byl při jeho síle zbytečný. Jen čekala, co bude následovat. Ale tentokrát si k ní nelehnul jako obvykle.

„Svlékni se,“ řekl zastřeným hlasem. Najednou jí docházel kyslík. Co to od ní chce? Doteď vypadal jejich sex tak, že jí jen vyhrnul abáju a uspokojil se na ní. Nikdy se před ním sama nesvlékala, proto ji tato žádost šokovala.

„Neslyšela jsi, co jsem říkal!?“

Při jeho ostrém tónu se okamžitě posadila a upřela na něj ustrašený pohled. Seděl v křesle nahý a škrábal se v dlouhých, asi deseticentimetrových vousech. Hlavu mu pokrývaly řídké šedivé vlasy. Byl mohutný, tělo měl poseté drobnými červenými flíčky, které se mu na pokožce objevily pokaždé, když se zpotil. Jasmína se otřásla hnusem. Ani po třech měsících se její city k němu nezměnily, bylo to spíš horší.

„Tak už se svlékni,“ podrážděně zopakoval.

„Ale… proč?“ Srdce jí tlouklo strachem jako o závod.

„Nebuď hloupá, jsi přece moje manželka a není na tom nic zvláštního, když se mnou budeš spát nahá.“

„Ale já…“

„Dělej, co ti říkám nebo mě rozzlobíš!“ přikázal a jednou rukou si hladil ochablé pohlaví, druhou tlusté břicho. V moci, kterou nad ní měl, se vyžíval. Jasmína se s neskrývaným odporem vysvlékla z černé abáje. Chvějícími se prsty si sundala i spodní prádlo. Když před ním stála úplně nahá, podívala se mu do očí. Firuz ji sledoval a jeho mužnost začala růst neobyčejnou rychlostí. Postavil se, přistoupil k ní a palcem jí zvednul bradu. Mandlové oči na něj koukaly se zděšením. Cítil, jak je napnutá a jak před ním ustupuje, ale nevšímal si toho.

„Jsi překrásná a jenom moje.“ Uchopil její pevná ňadra do dlaní a silně je stisknul. Bolelo ji to, ale ani nemukla. Zavřela oči a představovala si, jak vezme obrovský nůž a uřízne mu mezi nohama tu nechutnou část těla a vyhodí ji ven z okna. Mísila se v ní zloba se strachem. Firuz ji chytil za vlasy a hodil ji na postel. Se zaťatými pěstmi ležela nehybně a strnule. Nahnul se nad ní a začal ji nechutně líbat, potil se a zapáchal tak odporně, že si myslela, že se neovládne a pozvrací ho. Vydržela to, stejně jako každou noc. Naštěstí jejich soulož trvala jen pár minut. Necítila při tom vůbec nic. Firuz z ní konečně slezl, mohla si konečně obléci znovu abáju, která ji cudně zahalovala.

„Doufám, že mi konečně dáš syna. Co jsi za ženu, že nedokážeš ani otěhotnět?“ vmetl jí do obličeje.

„Firuzi, vždyť dělám, co můžu. Ve všem se ti podřizuji. Co ode mě ještě chceš?“ zeptala se opatrně.

„Dobře mě poslouchej, ty hlupačko! Jestli budeš neplodná, neručím za sebe!“

„A co když jsi neplodný ty?“

Vytřeštil oči. Krev se mu nahrnula do tváře a pevně sevřel pěsti.

„Já nemůžu být neplodný, protože mám dceru!“

„Jenže Aishu jsi měl už dávno. Je jí už dvanáct a ty jsi už… starý. Co když je problém u tebe?“

Neuvědomovala si, jak ho svojí prostořekostí šokovala. Znovu se v ní ozýval skrytý temperament a z pokorné manželky se chvílemi stávala drzá a neústupná divoška. Firuz byl překvapený, jak je navzdory svému věku inteligentní. Přece jen vyrůstala v chudé rodině a neměla tolik možností se vzdělávat.

Uměla číst a psát, ale ukončenou měla jen základní školu.

„Jak se opovažuješ zpochybňovat moji plodnost?“ V očích mu planul hněv. „A vůbec, odkud takové věci víš?!“

„Našla jsem v knihovně odbornou literaturu, tak jsem si hodně věcí nastudovala,“ vysvětlovala a doufala, že ho uklidní. Milovala knihy, a když byla většinu dne zavřena v domě, tak četla.

„Neměla bys tolik číst! K čemu ti to je? Ty se vzdělávat nepotřebuješ!“ Bodnul ji prstem do hrudníku. „Od dnešního dne máš přísný zákaz chodit do knihovny, rozumělas?!“ Firuz v mládí studoval medicínu a měl velké množství odborné literatury. Ani ve snu by ho nenapadlo, že se v knihách bude jednoho dne hrabat jeho manželka.

„To mi nesmíš udělat, vždyť to je jediná věc, kterou můžu v tomhle domě zahánět nudu,“ hleděla na něho s prosbou v očích.

„Jak jsem řekl. Ne! Ženy jsou od toho, aby se staraly o svého manžela, poslouchaly ho a poskytovaly mu rozkoš, a ne k tomu, aby si do hlavy vrtaly hlouposti z knih!“ Narovnal si červenobílý károvaný šátek, načež z ní nespouštěl oči.

„To nejsou hlouposti! Čtu ráda a ještě radši bych chodila do školy.“

„Ty se opovažuješ mi oponovat?!“ rozzlobil se a vlepil jí jednu. Vykřikla. Síla rány ji překvapila.

„Promiň,“ procedila mezi zuby. Tvář ji od facky pálila a při pohledu na zuřivého manžela s ní lomcoval strach.

„Zopakuj to ještě jednou!“

„Co?“ zamrkala přes slzy.

„Omluv se mi. Třikrát po sobě!“

Polkla nasucho. „Odpusť mi. Odpusť mi. Odpusť mi.“

Zakřenil se. „Hodné děvče. A teď už buď zticha a poslouchej mě.“

Mlčky přikývla na znamení, že tomu rozumí.

„Nepotřebuješ chodit do školy. Jsi až moc pěkná, abys vůbec někam chodila. Je ti tu se mnou špatně? Vytáhnul jsem tě z bídy, ve které jsi žila. Máš tady všechno, co potřebuješ.“ Jak se mračil, tak se mu vrásky ještě víc prohloubily.

„Nezapomínej, že jsem za tebe zaplatil velké věno a tvojí povinností teď je, abys mi byla poslušnou manželkou, rozumělas mi? Jen já rozhodnu, co můžeš a co ne!“

Napřáhnul ruce a přeměřoval si ji s pohrdáním. „Povoluji ti jednu knihu, a to knihu modliteb. A pros Alláha, aby ti odpustil tvoje drzé chování k manželovi!“ výstražně dodal. Nadutě se otočil a odešel. Jasmíně se ulevilo, že dneska bude spát sama. Zdrceně se posadila. Tak moc toužila vidět rodiče, které už tři měsíce oplakávala. Chybělo jí pochopení a vlídnost. Firuzova první manželka Mariam ji nesnášela a pokaždé jí to dala najevo. Jen služky Samia a Karima na ni byly hodné. Ale s nimi nemohla trávit moc času, měly hodně práce. Začala se modlit. Prosila Alláha, aby Firuz Salman zemřel. Nepřála si nic víc, než jeho dlouhou a bolestivou smrt. Až pak bude konečně šťastná.

2. kapitola

Mehmet se posadil ke stolu vedle otce a pustil se do chutné večeře, kterou připravila jeho starostlivá matka. Oříškově hnědé vlasy měla sepnuté do pevného drdolu. Jemné rysy tváře a zelenomodré oči svědčily o jejím půvabu.

„Dášo, uděláš nám kávu?“ podíval se na svou manželku Mehmetův otec Onur.

„Samozřejmě, drahý.“ Dáša byla Slovenka. Když se provdala za Onura, konvertovala na muslimskou víru. Onur byl původem Turek, ale pracovní příležitosti ho zavedly do Saúdské Arábie. Tady se společně s manželkou rozhodli žít. Když se jim narodil syn Mehmet, jejich štěstí se znásobilo. Dáša byla v manželství spokojená, naštěstí nepatřila mezi utlačované ženy. Musela sice respektovat zákony, jako bylo nošení abáji nebo šátku na hlavě, nesměla řídit a ven mohla chodit jen v doprovodu muže, ale ve své podstatě byla šťastná.

Onur jí projevoval úctu a ani po dlouhých letech manželství jí nezkřivil na hlavě ani vlásek. Pracovala jako zdravotní sestra v jedné nemocnici v Rijádu a Onur byl řidič a osobní ochránce rodiny Salmanových.

„Viděl jsem Firuzovu novou ženu,“ řekl zamyšleně.

Dáša položila na stůl šálky s tradiční arabskou kávou.

„Pan Salman se znovu oženil?“ Nepřekvapilo ji to. Bylo běžné, že velmi bohatí arabští muži měli třeba i čtyři manželky. Byla zvědavá.

„No. Oženil,“ přikývnul a usrknul z šálku. Mehmet klidně jedl a rozhovor rodičů poslouchal jen na jedno ucho. Byl myšlenkami zaměstnaný hledáním práce.

„A viděls ji?“ nadzvedla Dáša obočí.

„Viděl, je velmi mladá. Vezl jsem celou rodinu do obchodu, a když si narovnávala nikáb, zahlédl jsem v zrcátku její mladičkou tvář. Ach, je to zvrhlík. Mohla by to být jeho vnučka!“ Onur nechápavě kroutil hlavou. Mehmet o tom slýchával poměrně často a neměl náladu poslouchat další příběh o domluveném manželství mezi nevinnou chudou pannou a bohatým šejkem. Jeho matku to ale zajímalo. Těch příběhů nikdy neměla dost a proklínala ty nesmyslné zákony, které v Saúdské Arábii panovaly. Nemluvě o zabíjení ve jménu cti. Někde v novinách vyšel článek o ukamenování nevěrnice nebo o oběšení muže, který někoho zabil. A zlodějům jednoduše usekli ruku. Tresty byly skutečně tvrdé.

„Vždycky mě něco dokáže dojmout. Ještěže nás dva nikdo do manželství nenutil,“ povzdechla si. S Onurem se poznali, když byla na dovolené v Turecku. Od toho dne se od ní nehnul, zůstali v kontaktu a často jezdil za ní na Slovensko, dokud ji nepřemluvil.

„Alespoň, že mě dobře platí, jinak bych mu ty změny nálad netrpěl,“ podotknul Onur. Mehmet se postavil a beze slova odešel. Namířil si to do koupelny, protože nutně potřeboval studenou sprchu. Svlékl se a upřel na sebe pohled do zrcadla. Usoudil, že jeho elegantní bradka potřebuje zastřihnout. Už dávno nebyl ten mladý rošťák, jak mu rodiče kdysi říkali. Měl mladé, pevně stavěné tělo. Černé vlasy a hluboké tmavé oči zdědil po otci, pokožku měl ale po matce světlejší. Neuvědomoval si fyzickou přitažlivost, kterou oplýval. Pustil na sebe studenou sprchu. V těchto vedrech mu takové osvěžení přišlo vhod.

***

Konečně se toho dne dočkala. Firuz jí oznámil, že pojedou k rodičům na návštěvu. Už v to ani nedoufala.

„To myslíš vážně?“ Oči měla doširoka otevřené, rty jí zdobil úsměv. Tahle zpráva ji nevýslovně potěšila, ale Firuz se tvářil odměřeně jako vždy.

„Pojedeme, protože zemřela tvoje matka,“ oznámil jí zdrcující skutečnost. Přesně jak čekal, koutky úst jí klesly a do očí vstoupily slzy.

„Zemřela?!“ Hrdlo měla stáhnuté a celá se třásla.

„Je mi to líto. Tvoje matka zemřela na rakovinu.“

„Ach!“ Se sevřenými pěstmi na hrudi klesla na podlahu.

„Máma, moje máma,“ vzlykala. Po chvilce zdvihla hlavu a probodla manžela zlostným pohledem. Kdyby nebylo jeho, mohla být u matky do posledních dní.

„Pláč ti nepomůže. Uvědom si, že lidé umírají a my s tím nic nenaděláme. Vzchop se, za chvilku vyrážíme. Pohřeb je už dneska a čeká nás dlouhá cesta. Máš na sbalení deset minut.“

Nato se otočil a zabouchnul dveře. Neprojevil žádný soucit, ani ji neobejmul. Jeho bezcitnost neměla hranice. Na hrudi pociťovala nepředstavitelnou bolest a srdceryvně se rozplakala. Každá slza, kterou uronila, představovala vzpomínku na milovanou matku. Proč jen musela odejít na onen svět, aniž by se s ní rozloučila? Aniž by se dozvěděla, jaké její dcera prožívá s manželem peklo. Už jí zůstal jen otec, jenomže tomu by se se svým trápením svěřit ani nemohla. Ten preferoval pouze jediného syna, kterého měl. Ji a její sestry pokládal na méněcenné. Chvějícíma se rukama si zabalila základní věci na cestu, potom si tmavé vlasy zapletla do copu a zahalila si hlavu. Přehodila si kabelku přes rameno a zhluboka se nadýchla. Teď musí být silná. Vykročila z pokoje, když z protějšího pokoje právě vyšla Mariam. Stály proti sobě, tváří v tvář.

„Je mi to líto,“ řekla Mariam suše, bez špetky emocí.

Jasmína kolem ní beze slova prošla, ale vzápětí se prudce otočila.

„Proč mám pocit, že nejsi upřímná?“ vyhrkla.

Mariam se v očích zajiskřilo a na rtech se jí vykreslil škodolibý úsměv. Mariam si pohrdavě o dvacet let mladší a bezesporu mnohem krásnější sokyni přeměřila pohledem. Právě krása Firuzovy druhé manželky vadila Mariam nejvíc. Žárlila na ni a nenáviděla ji za to, že vůbec existuje. Neuspěla ani přes veškeré žádosti, aby Firuz druhou ženu domů netahal.

„Proč se nemůžu zbavit pocitu, že jsi paranoidní?“ Mariam se sarkasticky zasmála.

Jasmína odvrátila oči. Řekla si, že se v žádném případě nenechá vyprovokovat jejími bezduchými řečmi. Beze slova se otočila a přešla po dlouhé chodbě, až konečně vyšla ze ženské části domu a dostala se do předsíně, kde už Firuz čekal.

„No konečně. Běž do auta, za chvíli za tebou přijdu,“ pronesl panovačně. „A zahal si tvář!“ upozornil ji. Nikáb si přehodila tak, že jí byly vidět jen oči. Koutkem oka zahlédla Firuzovu dceru Aishu. Bylo jí dvanáct let. Děvče chtělo jet s nimi, ale otec to zakázal, tak musela poslušně zůstat doma. Jasmína si pomyslela, co ji asi zanedlouho čeká. Firuz ji bude chtít provdat za nějakého bohatého šejka, se kterým se přátelí. Kdyby měla alespoň Aisha štěstí na dobrého manžela, protože Jasmína toho svého z duše nenáviděla. Každým dnem v ní stále víc vyvolával odpor. Vyšla z domu a vydala se k autu, kde na ně už čekal jejich řidič Onur. Byl to skutečně milý pán, pracoval tady již dlouhá léta a měl Firuzovu plnou důvěru. Na Jasmínu působil vždycky mírumilovně. Otevřel jí zadní dveře.

„Děkuji vám,“ zašeptala. Onur mlčky přikývnul. Počkal, až nasedne a pak dveře zabouchnul. Obešel auto a sedl si na své místo.

„Nezapomeňte se připoutat, čeká nás dlouhá cesta,“ řekl, ale když uviděl blížícího se pána domu, zmlkl. Firuz měl dneska hodně špatnou náladu. Se zamračeným výrazem ve tváři si sedl na místo spolujezdce. Jasmína tušila, co je příčinou jeho mrzutosti. Mohla za to ona, protože jí zemřela matka a museli jet na pohřeb. S bolestí, kterou cítila, musela bojovat sama. Mlčky hleděla z okna, a myslela u toho na ženu, kterou nadevšechno milovala. Na ženu, která jí přinesla do života nejvíc slunce. Vzpomínkami se vrátila do dětství a uvědomila si, že už nebude nic jako dřív. Nikdy víc ji neobejme. Nebude si jí moci postěžovat, ani s ní zavzpomínat na okamžiky, které spolu prožily. Teď má nový život a musí se přizpůsobit, ať se jí to líbí nebo ne. Srdce jí zahaloval hluboký smutek, který se do ní vpil víc než kdykoliv předtím.

3. kapitola

Po několikahodinové cestě byli konečně na místě. Když viděla stát před rodným domem otce, sestry i bratra, do očí se jí nahrnuly slzy. Vystoupila z auta a mlčky jim šla naproti. Firuz s Onurem ji následovali.

„Vítejte,“ otec se s nimi taktně přivítal, ale do řeči mu nebylo. Jasmíně bylo jasné, že matčinu smrt ještě nevstřebal, ale i tak ji otcův chladný postoj zaskočil. Připadala si jako cizinka, jako by ani nebyla jeho dcera. Naštěstí přístup sester, Faridy a Habibi, byl úplně jiný. Objaly ji, neskrývaly slzy dojetí, že jsou zase spolu. Každá z nich měla svůj život a žila jinde. Jen škoda, že se nemohly setkat za jiných okolností, než na pohřbu. Bratr Abdul se s ní přivítal, ale stejně jako otec si zachoval odstup. Ženy se odebraly do domu a muže nechali o samotě.

„Ach sestřičky, proč nás musela máma opustit?“ Jasmína společně se sestrami prožívala bolest nad ztrátou matky. Byly si oporou vzájemně.

„Která z vás s ní byla, když zemřela?“ zeptala se.

„Ani jedna,“ odpověděla nejstarší z nich – Farida. Habiba sklopila utrápeně zrak k zemi.

„Všechny jsme vdané a žijeme daleko,“ řekla.

„Navíc nám nedal otec ani vědět, že je to s matkou takhle vážné. Také jsme zůstaly šokované, když nám oznámili, že zemřela,“ potáhla Farida nosem.

„Ach bože,“ povzdechla si Jasmína.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Tiráž

1

2

3