ARABA NEMILUJ

MIRKA MANÁKOVÁ

Araba

nemiluj

NAŠE VOJSKO

2019

Copyright © 2019 by MIRKA MANÁKOVÁ

Translation © 2019 by LIBOR HLAVÁČEK

Cover and layout © 2019 by Q POINT

Czech edition © 2019 by NAŠE VOJSKO

All rights reserved

ISBN 978-80-206-1803-0

Věnuji svému manželovi Miroslavovi,

který stál u zrodu této knihy.

Věnuji Dáši – tak,

jak jsem ti to slíbila, drahá.

Nina strnule civí do stropu. Leží na zemi pod tenkou přikrývkou a do očí se jí tlačí slzy. Kam se to jen dostala? Jak mohla klesnout tak hluboko? Jen matně si vzpomíná na dnešní noc, kdy musela znovu vyhovět Karolovým zvráceným choutkám. Nadzdvihne pokrývku a zjistí, že je skoro úplně nahá, pokud nepočítá růžové krajkové kalhotky. Proč tady spala a odkdy tu už je? Mozek jí selhává při každém pokusu se na něco rozpomenout. Karol jí dal do vína nějaký prášek a ona to musela vypít. To je to poslední, na co si vzpomíná. Hlava jí třeští a vybavují se jí jen jakési útržky, o kterých raději ani nechce nic vědět. S odporem se podívá na Karola. Leží otočený zády k ní a odfukuje. Holá lebka se mu leskne a páchne z něj alkohol. Hnusí se jí pouhý pohled na něj. Postaví se, rychle přejde do koupelny a celý obsah svého žaludku vyzvrátí do záchodové mísy. Příšerně ji bolí hlava, ale to není nic ve srovnání s tím, jak zraněná je její duše. Zahledí se na sebe do zrcadla a přemýšlí, kam se poděl její starý život. Sladký, bezstarostný život. Dala by cokoliv za to, aby ho mohla žít znovu. Je tu sotva týden, ale už nemůže. Cítí se špinavá a bezmocná. V očních koutcích má zaschlé slzy a přes ty jí tečou další. Už se ani nenamáhá utírat je. Sleduje jejich pohyb na svých tvářích, jak pomalu stékají, splývají jedna s druhou a vytvářejí černý potůček. Ve svých modrých očích vidí beznaděj. Zoufalství. Bolest. Umyje si tvář, osprchuje se a zavine do hebkého županu, který najde viset vedle ručníků. Vyjde z koupelny a vrátí se do obýváku. Karol stále spí rozvalený na zemi a kolem něho se povalují prázdné láhve od alkoholu. Až teď si uvědomí, že Laura tu není, a pohledem ji hledá. Ve stavu, v jakém byla, mohla usnout kdekoliv. Znepokojeně se rozhlíží a potom vyběhne po schodech do Lauřiny ložnice. Jen co vstoupí, hned si všimne pootevřených balkonových dveří. Sestra kouří na balkoně a tupě hledí do prázdna. Nad čím asi tak může přemýšlet?

„Dobré ráno,“ pozdraví ji. Laura naposledy lačně potáhne z cigarety, típne ji a otočí se k ní.

„Ahoj.“

Prohrábne si své tmavé vlnité vlasy a zamrká dlouhými řasami. Jsou sice sestry, ale úplně rozdílné. Laura se velmi podobá otci, vysokému a tmavovlasému muži s ostrými rysy ve tváři, zatímco Nina je útlá blondýnka podobná své mámě. I když o své rodiče přišly už jako děti, jejich fotografie si dodnes uchovaly. Laura se zamračí. Pohled na Ninu ji vůbec netěší, protože její tvář je strhaná a bledá. Ba v očích má i slzy.

„Jak jsi se vyspala?“

Nervózně si zapálí další cigaretu. S tou malou bude mít co dělat, než ji přivede k rozumu. Zřejmě na ni musí být tvrdší a vysvětlit jí, že neustálým fňukáním ji už unavuje.

„Nic moc,“ odvětí Nina plačtivě. Laura ji chytí za bradu a přinutí ji, aby se na ni podívala.

„Už zase řveš?“ zakoulela očima a s povzdechem klesla do proutěného křesla.

„Máš jen osmnáct, já dvacet dva. Jsem starší a zkušenější, měla bys naslouchat mým radám,“ domlouvá jí.

Venku je příjemné teplo a toto je jediné místo, kde mohou trávit svůj volný čas bez Karola. Když jdou do města, vždycky je doprovázejí Karolovy gorily. Sestry se samy smějí pohybovat jen v domě a na balkoně, někdy i v zahradě, ale jen pod dozorem. Karol si je hlídá, protože jsou jeho majetkem, o který nemíní přijít. Laura zamhouří oči před sluncem a ukáže Nině křeslo, do kterého si má sednout. Nina sestru poslechne a usadí se vedle ní, obracejíc tvář ke slunci. Přivře oči. Vychutnává si chvíli klidu a přeje si, aby tento moment nikdy neskončil.

Hřbetem ruky si utře slzy a popotáhne nosem. Vyhlíží jako malé děvčátko, kterému se ztratila máma, na rozdíl od Laury, která působí světáckým, sebevědomým dojmem. Nina jí nerozumí. Jak jen může být tak klidná a beze jakéhokoliv studu prodávat svoje tělo a tvářit se přitom, jako by se nic nestalo? Laura jí vždycky tvrdí, že o nic nejde, jenom si prostě užije a bude po všem. A ještě k tomu dostane prachy, o jakých se jí nikdy ani nezdálo. Ale není to tak, jak říká. Nina to vnímá jinak. Je to pro ni ponižující a stresující, cítí se při tom jako hadrová panenka bez duše. No Laura to nechápe. Myslí si, že drogy jí pomohou, ale sotva pomine jejich účinek, jenom trpí. V životě jí nebylo hůř. Uleví své duši alespoň tím, že se vypláče.

„Prosím tě, přestaň už tak fňukat!“ okřikne ji znovu Laura.

„Copak to nechápeš, já už tu déle nevydržím, musím odtud vypadnout!“ naříká Nina. Sestra do ní zabodne oči a varovně zvedne prst.

„Mlč! Víš, kolik prachů jsem za tebe dostala?! Musíš vydržet, nebuď jako malá, vždyť o nic nejde, časem si zvykneš a všechno bude v pořádku.“

Nina jen zakroutí hlavou. „Podívej se na sebe, jsi jako troska.“

„Cože?“

„Viděla ses v zrcadle? Můžeš být nalíčená, mít pěkné šaty, hromadu mužů kolem sebe, ale jsi šťastná? Takto sis představovala svůj život? Opravdu takhle?“ Neudrží v sobě příval emocí, i když velmi dobře ví, že za tato slova může špatně skončit. Její sestra je krutá a arogantní, schopná všeho. Nině je to však úplně jedno. Laura ji zmanipulovala a dostala do tohoto domu pod záminkou, že bude pracovat jako pokojská. Oklamala ji. Vlastní sestra. Hned, jak přišla, dostala pár facek od Karola a ten slizký had ji donutil dělat věci, které nechtěla. Laura se na ně při tom dívala a vůbec ji netrápilo, že Nina pláče a křičí.

„Co si to dovoluješ, jak to se mnou mluvíš? Jasně, že jsem šťastná, vždyť co už mi jen může chybět? Karol mi dává dost prachů na to, abych byla spokojená!“

„Zase ty peníze. Vždy ti záleželo jen na penězích. A já za tvoji nenasytnost musím platit. Vzpamatuj se, Lauro, prodala jsi vlastní sestru!“

Laura se zašklebí. „No a co! Ty prachy mi za to stojí.“

Pohodí hustou hřívou a uhasí v pořadí již druhou cigaretu.

„Tak strašně mě nenávidíš?“ zeptá se Nina hořce. Ví, že peníze byly pro Lauru vždycky důležité, ale nemohla tušit, že kvůli nim zajde až tak daleko. Kdyby to jen byla věděla, nikdy by jí nedůvěřovala a teď by tu nemusela být. V duši cítí hluboký smutek a přemáhá ji zoufalství. Jak jen ji má přesvědčit, že ona není stvořená pro takový život? Že úděl poběhlice se pro ni vůbec nehodí? Že to, co Laura udělala, je trestné, protože je Karolovým komplicem a drží ji tu násilím. Tolikrát se snažila otevřít jí oči, ale jakákoliv snaha vyšla nazmar.

„To není nenávist.“

„Chceš mi říct, že mě máš ráda? Vždycky jsi myslela jen na sebe. Ty nevíš, co je to láska…“

„Přestaň!“ Laura vyskočí z křesla, přiblíží se k ní a zuřivě se na ni zamračí. Nina se však nebojí. Po tom všem, co za poslední dny prožila, ji jen tak něco neporazí. Zdá se, že Lauru její slova zasáhla, protože stojí proti ní a svírá pěsti. Vlnité vlasy se jí kroutí kolem její hubené tváře, která je každým dnem bledší. Daň za život, který vede, se v ní už začíná odrážet. Laura si uvědomuje, že sestra má pravdu. Skutečně netuší, co je to láska, a zvlášť láska k mužům, které všechny do jednoho nenávidí. A Karol není výjimkou. Se zaťatými zuby mu nabízí svoje tělo a potom se těší z přepychu, který jí Karol poskytuje. Mohla by žít úplně jinak, ale problém je v tom, že ona jinak žít nechce. Dřít se někde za pár drobáků, na to ona není. Raději strpí pár mužských kreatur, nechá je, aby se na ní vyřádily, ale ta odměna jí za to stojí. Vždyť Karol se o ni stará dobře, dopřeje jí blahobyt, jaký nemá žádné děvče v červeném domě. Červený dům je jen kousek odtud a občas tam musí zajít i ona. No ale není to zase tak často a většinou si může sama vybrat zákazníka. Nina se zatím červenému domu vyhnula a je tu spolu s ní, protože Karol si ji potřebuje trochu vycvičit. Laura se však obává, že se sestrou to bude mít velmi těžké.

„Zkus mě pochopit. Nemáme na výběr – ani ty, ani já. Když tě Karol uviděl poprvé, řekl mi, že tě tu musí mít. Co jsem měla dělat? Nejde jen o to, že mi zaplatil. Já jsem od začátku věděla, že se na takovou práci nehodíš, ale Karol by mě vyhodil na ulici jako prašivého psa, kdybych mu nevyhověla.“

Tak přece jenom jde o prachy, a vůbec ji netrápí, co chce ona. Nemá ji ráda. Vlastní sestra. Nině se chce opět zvracet.

„Stále máš na výběr,“ řekne zdrceně.

„Tentokrát ne. Musíš tu zůstat.“

„Ale proč?“

„Nedávej mi hloupé otázky. Chceš, abychom skončily na ulici a zemřely hladem? Můžeš být ráda, že nejsi v červeném domě. Udělala jsem všechno pro to, abys tu zůstala se mnou a nemusela spávat s desítkami mužů denně. My jsme výjimečné, Nino. Žádná jiná v červeném domě se nemá tak dobře jako my. Jednou za čas se ti natrefí i nějaký jiný chlap než Karol, ale to hravě zvládneš!“ přesvědčuje ji a ona nevěří vlastním uším. Nikdy si nezvykne – tím si je naprosto jistá. Připravili ji o všechno. O nevinnost, o sebeúctu.

„A co tvoje svoboda?“

„Jak to myslíš?“ Laura nadzvedne tmavé obočí, které má nepřirozeně nalíčené černou barvou.

„Nejsme tu svobodné. Nemůžeme jít ven, kdy se nám zachce. Karol je nám neustále v patách,“ protestuje Nina a hledá všechny možné výmluvy. Věří, že sestru přesvědčí, jak velice se mýlí. Ale ta je příliš zatrpklá, přivyklá tomuto životu a penězům, o které nechce v žádném případě přijít.

„Vždycky lepší než být bez prachů na ulici.“

„Našly bychom si práci, tohle přece není jediný zdroj obživy,“ nevzdává to. Laura se jenom zasměje a jen tak si ji poměřuje očima.

„Sestřičko, vždycky jsi byla taková naivní. Myslíš si, že bych chtěla pracovat za pár drobných? Tolik, kolik si vyděláš tady, ti nikde jinde nedají.“

„Ale já kašlu na prachy! Nechci tu být, nechápeš to? Nechci!“ Vtom se ve dveřích zjeví Karol. Nina polkne. Při pohledu do jeho nazlobených očí se zarazí.

„Co jsi to řekla?!“ zařve a drapne ji za vlasy. Nina, s bušícím srdcem, na něj vyvaluje oči. Už si není jistá, že se nikoho a ničeho nebojí. Za to, co právě řekla, ji Karol zmlátí jako žito. Ani se nepohne, jenom vystrašeně mrká přes slzy, zatímco ten netvor ji drží za vlasy a zlověstně na ni hledí.

„Pusť ji!“ vykřikne najednou Laura.

„Sklapni, čubko!“ Karol na ni zuřivě zasyčí a ona se už na nic nezmůže. Má z něj strach stejně jako Nina. Karolovi nesmí nikdy žádná odporovat. Když se to stane, nemá žádný problém s tím, aby dotyčnou dámu nezmlátil až do krve. Laura o tom ví své. Od té doby ho poslouchá na slovo a on si ji hýčká a konejší. Není hloupá, nemůže bránit sestru a odmlouvat mu. I když Karol tvrdí, že ji miluje, jeho projevy s láskou nijak nesouvisejí, proto raději splní každé jeho přání. Tak si alespoň ušetří modřiny, kterými disponuje mnoho děvčat v červeném domě. Na Ninu náhle dopadne tvrdý úder. Bolestí vykřikne, spadne na zem a rozvzlyká se. Laura na to neřekne ani slovo. Sedí v křesle a tlačí si kolena k bradě, zatímco Nina se choulí v koutě na opačné straně balkonu a hlavu si zakrývá rukama.

„Tak ty tu nechceš být?!“ zuří Karol. Tvář má zlostí červenou a v očích nevyzpytatelnou nenávist. Nina se třese. Ani se na něho nepodívá, nedokáže to. Možná ji Karol zkope, je na to připravená. Ale on jen tak stojí, hledí na třesoucí se klubíčko pod sebou a svírá pěsti. Zdvihne pravou ruku a chce jí uštědřit další úder, ale v poslední chvíli zadrží. Chce ji mít přece celou, krásnou a upravenou. Pokud by jí příliš zohavil tvář, byla by mu k ničemu.

„Už to nikdy neříkej, rozuměla jsi? Patříš sem, zapamatuj si to!“

Znovu ji chytí za vlasy a zabodne do ní hrozivý pohled. „Rozuměla jsi?“ zopakuje otázku. Nina je přikývne, protože není schopna cokoliv odpovědět. „Tvá sestra má dnes štěstí, ale příště může skončit hůř. Jsi tu proto, abys jí domluvila.“

„Jasně, všechno bude v pořádku, můžeš se na mě stoprocentně spolehnout,“ řekne Laura a pomalu kráčí k němu, v očích se jí však zračí jistá dávka bázlivosti. Neví, co od něj může očekávat. Ale Karol se jen usměje a nenasytně ji políbí.

„Tak se mi to líbí.“

Přitiskne ji k sobě a pevně jí dlaněmi stlačí zadek. Laura mu opětuje polibky a nuceně se na něj usmívá. No ve skutečnosti mu touží vyškrábat oči, shodit ho z balkonu a možná jej i pobodat nožem. Myšlenkám na to, jaké by to bylo, kdyby Karola zabila, se nikdy nebrání.

„Nechci tu slyšet žádné hádky, ať už se to víckrát neopakuje.“

Karol se obrátí k Nině, která jen mlčky přikyvuje a stále se choulí v rohu.

„Teď se postav a běž mi udělat snídani,“ zavelí a ona hned vstane. „Udělej mi omeletu,“ dodá, sedaje si do křesla. Tiskne si Lauru do klína a ta se tomu bláznivě směje.

„Ach, ty můj nadrženče, už to zase chceš?“

Nina se zarazí při pohledu na sestru, která si beze studu sedá obkročmo na Karola. Odvrátí od nich zrak a se staženým hrdlem odkráčí do kuchyně.

***

Po snídani umyje nádobí, zamete podlahu a pootvírá okna. Za dveřmi zachytí lehký smích Laury a Karola. Znovu jsou na prášcích. Je ráda, že si jí dnes Karol nevšímá. Užívá si s Laurou, zatímco ona má na starosti úklid celého domu. Dělá to s velkým potěšením. Neváhá dělat cokoliv, jen aby se vyhnula Karolovým zvráceným choutkám. Otevře vchodové dveře a na chvíli si dopřeje pohled na pěknou přírodu. Dům se nachází za městem, na samotě v lese, kde není ani živé duše. Pár metrů od ní stojí vysoký černoch. Je to Karolova gorila. Nina pro toho muže jiné pojmenování nemá, protože ji neustále hlídá a ona nemůže z domu bez dovolení vystrčit ani nos. Je tu každý den a v noci se střídá s druhou gorilou. Černoch se ušklíbne, čímž odhalí svoje bílé zuby, a ukáže jí prstem, aby se vrátila, odkud vyšla. Povzdychne si. Vždyť se chtěla jen nadýchat čerstvého vzduchu a už se na ni mračí. Zklamaná vejde do domu, rozhodnutá pokračovat v uklízení. Je to lepší než být pod Karolovým těžkým tělem. Lepší než být na drogách a snášet jeho odporné dotyky. Kuchyně už se leskne, tak se rozhodne, že uklidí pokoj pro hosty. Všimne si, že jeho dveře jsou pootevřené. S hadrem v jedné ruce a kbelíkem vody ve druhé vstoupí dovnitř. Vtom jí padne zrak na něco strašného. Kbelík upustí na zem a voda se rozleje po podlaze. Ztuhne. Naprázdno polkne a přimhouří oči, protože si není jistá, zda to, co vidí, je skutečnost, nebo se jí to jenom zdá. Na zemi leží mladý muž. Nikdy předtím ho neviděla. Má kaštanové vlasy a bledou pokožku. Nina si nevšímá vody, roztékající se po podlaze, a popojde blíže k muži. Skloní se k němu a dotkne se jeho zápěstí.

„Bože můj,“ s hrůzou si uvědomí, že muž je mrtvý. Má studenou kůži, žádný tep a nejeví známky života. Zděšením si zakryje oči, protože to, co vidí, jí vyrazí dech. Muž má rozpíchané ruce a vedle něho leží stříkačka. Heroin. Uvědomuje si, že zemřel na předávkování. Ale jak se sem ten muž dostal? Odkdy tu je? S panikou vyběhne z pokoje a začne křičet: „Lauro! Karole!“ Bere schody po dvou, a přitom znova uslyší smích těch dvou bláznů. Vtrhne do sestřiny ložnice. Laura se rozvaluje v posteli a nepřestává se smát. Karol stojí proti ní, oblečený v silonkách a ženském růžovém korzetu. Ústa má nalíčená sytě červenou rtěnkou a na hlavě se mu houpe paruka. V jiné situaci by to Nině připadlo směšné, ale teď jí do smíchu rozhodně není. Karolovi se nelíbí, že je Nina ruší při jejich hrách.

„Jak si dovoluješ vstoupit bez zaklepání, ty hloupá?!“ osopí se na ni.

„Já… já nechápu, jak je to možné. Šla jsem uklízet do pokoje pro hosty a našla jsem tam mrtvého muže,“ oznámí mu s bušícím srdcem.

„Cože?!“ Karol přivře oči do úzké štěrbinky. S blond parukou sice působí méně hrozivě, ale o to víc pomateně. Laura prudce vstane z postele a jde k nim.

„Co to meleš za nesmysly,“ nevěřícně kroutí hlavou a přemýšlí, co za hlouposti si Nina zase vymýšlí.

„Do prdele!“ Karol si strhne paruku z hlavy. Tváří se při tom, jak by přišel na něco šokujícího.

„Včera tu byl Viktor. Přišel si pro svoji dávku a zavřel se dole v pokoji. My jsme se bavili a já jsem na něj úplně zapomněl!“ vysype ze sebe a vyběhne ven z místnosti. Nina netuší, kdo je to Viktor, ví jen to, že je mrtvý. Překvapeně si vymění pohled se sestrou a obě se bez váhání rozběhnou za Karolem. Vtrhnou do pokoje, kde leží bezvládné tělo, a zděšeně pozorují Karola, jak se marně pokouší oživit mrtvého chlapce. Třese s ním, ječí, dlaněmi si buší do čela. S hrůzou si uvědomuje, že ten chlapec zemřel kvůli němu. Dal mu toho příliš mnoho a jeho tělo to už nezvládlo.

„Co to děláš, nevidíš, že je mrtvý?“ uklidňuje ho Laura, když vidí, jak se Karol neúspěšně snaží přivést chlapce k životu.

„Drž hubu!“ vyvřískne a ona se ihned stáhne. „Já to vidím, vidím to! Posral jsem to, k čertu!“

Zpocený vstane a přiblíží se k děvčatům. S ústy s rozmazanou rtěnkou, v růžovém korzetu a s hrozivým pohledem vypadá jako dokonalý blázen.

„Teď mě dobře poslouchejte,“ řekne vážně, „nikomu o tom ani slovo! Je vám to jasné?“

„Co s ním chceš dělat?“ odváží se zeptat Laura. Nina jen mlčí a opřená o zárubeň dveří sleduje celé to divadlo.

„Jeho tělo uklidím a nikdo se o tom, co se tu stalo, nic nedoví. Žádná policie, žádní doktoři, a varuji vás! Jak o tom někomu řeknete, vytřesu z vás duši!“ chrlí ze sebe jako smyslů zbavený. Je rozrušený, protože to, co se Viktorovi stalo, ho rozhodně vyvedlo z míry.

„Miláčku, uklidni se. Budeme mlčet jako hrob, že Nino?“ Laura se podívá na sestru, která jen přikývne. Karol neztrácí čas. Spěchá ven. Otevře dveře a kývne rukou na vysokého černocha, který sedí kousek od domu.

„Pojď sem, Maxi!“

Černoch k němu přijde a s překvapením si ho měří – ba dokonce se šklebí.

„Co tak zíráš? Ještě nikdy jsi neviděl podvazkový pás?!“

„Ne… ne, pane, jen jsem překvapený, že jste takhle oblečený…“ koktá. „Čím vám mohu posloužit?“

„Pojď dovnitř, mám pro tebe práci,“ řekne Karol a černoch ho následuje. Když vejde do místnosti, kde leží mrtvý chlapec, zarazí se, ale jenom na chvíli.

„Už rozumím, pane, mám jeho tělo odklidit.“

Karol ho s úsměvem poplácá po ramenou.

„Výborně. Tak se mi to líbí, žádné otázky a rychlé, inteligentní myšlení,“ pochválí ho a černoch se ušklíbne. Jeho bílé zuby ostře kontrastují s tmavě hnědou pokožkou.

„Dobře víte, že takové věci jsou pro mě hračka,“ prohodí a upře přitom chlípný pohled na Ninu. Chtěl by ji, vidí mu to na očích. S odporem se od něj odvrátí. Hned ji napadne, že tento muž měl v minulosti co do činění i s vraždami, protože černoch chlapce vezme a přehodí si ho přes rameno jako nějakou hadrovou panenku. Tváří se při tom, jako by šlo o kus dřeva, a ne o lidskou bytost.

„Máš to u mě, Maxi, odměním se ti,“ slíbí mu Karol. Zdá se, že se mu ulevilo. Max za něj udělá něco, do čeho se jemu rozhodně nechce.

„Půjdete se mnou, pane?“

„To není potřebné, důvěřuji ti. Udělej to tak, aby tě nikdo neviděl. Hoď ho do kufru, ale předtím ho zabal do pytle, který najdeš dole ve sklepě. Zakopej ho někde hluboko v lese,“ vysvětlí mu Karol a setře si růž ze rtů. Po tom, co se tu stalo, nemá náladu na radovánky s Laurou. Sice ho to vzrušuje, být ženou v silonkách, ale dnes už to hodí za hlavu. Max odejde do sklepa a po chvíli se vrátí s velkým igelitovým pytlem. Navleče ho na mrtvolu a pevně sváže. Na všechno se v pozadí dívají Nina s Laurou a vyměňují si ustrašené pohledy. Dokonce ani Lauře není všechno jedno. V tomto domě někdo zemře a Karol ho jednoduše odstraní tak, že ho dá zakopat někam do lesa? Nina horečně přemýšlí. Je v pasti, ze které není úniku. V pekle, které je každým dnem horší. Co je to za lidi? Nemají v sobě ani špetku soucitu, úcty vůči mrtvému. Vždyť ten chlapec má určitě rodinu a přátele, kteří ho budou hledat. Karola to však nezajímá, protože on myslí především na sebe, aby se nenamočil do sraček, ze kterých by se jen tak lehce nedostal. Nina ví, že policie by ho ihned zatkla za pašování drog a násilné zadržování žen v červeném domě. Některá děvčata jsou tam sice dobrovolně, ale mnohé z nich byly uneseny nebo oklamány, donuceny podřídit se Karolovým rozkazům. Přesně jako ona. Jsou vydírány a nesmějí promluvit, jinak by postříleli jejich rodinu. Nina věřila, že Karol je toho schopný. Schopný zabít. Je zvrácený, hrubý, a… blázen. Ztrácí naději, že se někdy odtud dostane. Zpoza dveří sleduje, jak Max nakládá černý pytel do auta. Karol stojí u něj a něco mu vysvětluje. Po chvilce Max nastoupí a odfrčí. Karol se vrací, a když uvidí Ninu stát ve dveřích, probodne ji očima.

„Co tu stojíš? Dovolil jsem ti vycházet ven? Kliď se odtud!“ rozežene se rukou, ale Nina uskočí, otočí se a prchá pryč. Všimne si Laury, která lhostejně sedí na pohovce a zapaluje si cigaretu. Běží po schodech a jen co za sebou zavře dveře ložnice, hned je zamkne. Za tento luxusní pokoj by měla být vděčná, ale ona to tu nenávidí. Nenávidí tento život a sebe za to, jaká byla hloupá a naivní, když důvěřovala své sestře. Je psychicky na dně, nedokáže dál existovat, natož pak normálně fungovat. Padne na postel a srdceryvně se rozpláče.

***

Na druhý den ráno Karol nařídí děvčatům, aby se pěkně oblékla, protože půjdou do města. Nina je překvapená, protože za celou dobu, co tu je, ještě z tohoto domu nevytáhla paty, samozřejmě pokud se nepočítá zahrada před domem. Venku je pekelné vedro, takže si obleče růžové jednoduché šaty po kolena a vlasy sepne do drdolu. Svůj půvab však nezakryje, ani kdyby si na sebe oblékla pytel. Nechce poutat pozornost ani přitahovat mužské pohledy, proto sází na střídmost. Když ji Laura spatří, zakoulí očima.

„A to máš co za šaty? Vypadáš v nich jako naše babička.“ Ironicky se zasměje. Ona sama má na sobě krátkou lesklou minisukni a vyztužený korzet. Prsa se jí tyčí v hlubokém výstřihu a nohy jí zdobí vysoké lodičky zlaté barvy. Výrazný make-up působí lacině a vulgárně. Nině se sevře srdce, když Laura připomene babičku. Ubohá stařenka! Ona byla ta poslední, koho měla. A když přišla i o ni, dostala se sem. Myslí ji proběhne vzpomínka, jak našla babičku ležet mrtvou v zahradě jejich rodinného domu. Zemřela na infarkt. Byla pro ni vším, potom, co rodiče zemřeli při těžké autonehodě, když Nina s Laurou byly ještě děti. Babička je vychovávala po dlouhé roky sama, ale Laura v pubertě utekla z domu, protože už neměla zájem zůstat s nimi. Vždycky byla rebel, dělala naschvály a babičku neměla ráda, protože podle ní měla staromódní názory. Na rozdíl od Niny, která ji zbožňovala. Když Laura utekla a stala se prostitutkou, víc o ní nikdo neslyšel. Nina netušila, kde její sestra pracuje, neviděla ji celé roky. Jednoho dne se však potkaly v nákupním centru. Laura tehdy byla s Karolem, který byl k Nině velmi milý. A ona vůbec netušila, že je to pasák. Toto náhodné setkání způsobilo, že se Karolovi velmi zalíbila, a proto, když jejich babička zemřela, Karol donutil Lauru, aby přesvědčila svoji sestru, že má pro ni práci pokojské v jeho domě. Obě sestry se potkaly na pohřbu a Laura se tvářila, že chce Nině pomoci. A ona věděla, že se musí nějak začít živit, protože dům po babiččině smrti zůstal prázdný a bylo třeba platit účty. Neměla nikoho, jenom Lauru, která jí podala pomocnou ruku. Když však přišla sem, čekalo ji tu nemilé překvapení. Kromě uklízení měla i poskytovat sexuální služby muži, který se jí tehdy v obchodě, když se potkali poprvé, zdál tak sympatický. Když odmítla, zbil ji a k sexu ji přinutil. Vlastní sestra ji prodala. Jak to jen mohla udělat? Jak jí mohla jen tak zničit život? A to všechno kvůli těm proklatým prachům, bez kterých nedokáže žít. Z myšlenek ji vyruší zavrzání dveří.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Tiráž

Araba nemiluj