Mirka Manáková

V PASTI ARABA

NAŠE VOJSKO

2021

Copyright © 2021 by Mirka Manáková

Translation © 2021 by Libor Hlaváček

Cover and layout © 2021 by Q POINT

Czech edition © 2021 by NAŠE VOJSKO

All rights reserved

ISBN 978-80-206-1932-7

1. KAPITOLA

Kerem jezdil ulicemi Abú Dhabí a ztěžka dýchal. Neúprosné vedro se mu v té chvíli zdálo ještě nesnesitelnější než kdykoliv předtím. Zapnul klimatizaci a setřel si z čela kapky potu. Před očima se mu míhala Sářina šokovaná tvář – ale také nenávist, s jakou se proti němu postavila. Jak si jen mohl myslet, že nechat ji napospas šejkovi Abdullahovi bude něco jednoduchého? Předpokládal, že se mu to vymstí, ale netušil, jakou spoušť to v něm zanechá. Proklínal den, kdy ji potkal, protože kvůli ní teď stál před skutečností, které se nedalo vyhnout. Zvolil si však menší zlo, o tom byl přesvědčen. Jednou rukou držel volant a druhou si přiložil mobil k uchu. Zvonilo to a krátce nato se ozval známý arogantní hlas.

„Doufám, že pro mě máte dobré zprávy.“

Kerem skoro zaklel, ale v poslední chvíli raději zaťal zuby. Chtěl mít konečně od toho chlapa pokoj.

„Všechno dopadlo tak, jak jste si přál. Sára je u šejka Abdullaha,“ konstatoval suše.

„Vy se nezdáte, doktore Kereme. Mám rád lidi, kteří jednají rychle a s ničím se nepářou. Líbíte se mi. Nechtěl byste pro mě pracovat?“

„Ne, děkuji, raději zůstanu u svého povolání,“ odsekl.

„Jak chcete, ale pokud byste si to rozmyslel, kdykoliv mě můžete kontaktovat. Tu malou mrchu jste zvládl na jedničku,“ zachechtal se a Keremovi se přímo zkroutil žaludek. Už se víc o ní nechtěl bavit, přál si tuto kapitolu ve svém životě jednou provždy ukončit, jako by nikdy ani nebyla. Teď potřeboval vědět jenom jednu jedinou věc.

„Kde jsou?“ zeptal se napjatě. Doufal, že ho ten hajzl nepodrazil.

„Nemějte obavy, jsou naživu. Nezkřivil jsem jim ani vlásek na hlavě.“

„Zastavím se pro ně. Nadiktujete mi adresu?“

„To není zapotřebí. Můj šofér se o to postaral, jsou na cestě domů.“

„Dobře. Tak tedy doufám, že teď už mi dáte pokoj.“

„Chtěl byste toho hodně, doktůrku. Ale víte, kdo jsem a jaké mám požadavky. Pokoj budete mít, když budete držet jazyk za zuby. Jinak…“

Kerem zlostně zrušil hovor. Už neměl chuť poslouchat výhrůžky toho idiota. Na čele mu znova vystoupil pot. Všechno dopadlo tak, jak mělo, ale navzdory tomu si nedokázal z mysli vymazat ten zdrcující obraz, který měl stále před očima. Zoufalství, se kterým ho prosila, aby to nedělal. Aby ji tam nenechával. Smyčka v jeho hrdle ještě stále nepovolila. Potil se pořád víc. Zapnul rádio a pokusil se myslet na něco jiného, ale nešlo to.

Zůstala tam, v Abú Dhabí, se šejkem Abdullahem proti své vůli.

Výčitky ho zasáhly rychleji, než předpokládal, a úplně ho převálcovaly. Pevně sevřel volant a zhluboka se nadechnul. Musí se uklidnit. Zapomene na ni, zapomene na to, že vůbec někdy existovala, pokoušel se přesvědčit sám sebe…

***

Sára se při pohledu do šejkových očí chvěla po celém těle. Seděla přivázaná na židli a hrdě mu vzdorovala, i když ve skutečnosti se mohla zbláznit strachem. Pokoušela se vysvobodit si ruce z pout, ale neúspěšně.

„Ty odporný sviňáku, okamžitě mě rozvaž!“ nadávala a proklínala ho.

Šejk Abdullah seděl za mohutným stolem a čekal, až se uklidní. Jenže když nepřestávala ječet, vstal a jednoduše ji zfackoval jako nějakého panáka. Byl to pro ni strašný pocit – sedět tam a nemít možnost se bránit. Rozvzlykala se. Tvář jí hořela bolestí a hanbou. Šejk, spokojený s tím, že konečně zavřela ústa, si znovu sedl za stůl. Sára už se víc neopovážila ani ceknout. Uvědomovala si, že situace je vážná a tento člověk je možná ještě horší než Hassan. Ach, bože. Vzpomínala si na všechno. Jak Hassan zabil její rodiče a jak ji týral.

A potom, když ji shodil do moře, na všechno zapomněla. Najednou to však přišlo – a vzpomněla si. Ale co s tím měl společného Kerem? Jak jen mohla být tak hloupá a naletět i jemu? Co se to tu dálo? Zmateně přemýšlela a snažila se najít souvislosti mezi Hassanem a Keremem. Snad se znali a byli spojenci? Šejk se na ni mračil. Šedivý stařec by klidně mohl být i její dědeček. Hleděl na ni, jako by nikdy v životě neviděl ženu. Děvče se mu líbilo, protože mělo bledou pokožku a jasně modré oči. Jenom barva vlasů mu vadila. Nejraději měl blondýnky, ale tahle byla bruneta. Znepokojovala ho i její povaha. Evropanky jsou sice krásné a zajímavé, ale drzé a nevychované. Potřebují zkrotit a naučit se žít v pokoře. Sára však vyváděla tak, že mu nezbývalo nic jiného než ji spoutat. Pozoroval ji a usoudil, že pod maskou chladu a vzdoru skrývá strach. Bála se ho. Facky, které od něj dostala, zabraly, protože zkrotla jako beránek.

„Konečně jsi pochopila, kdo je tu pánem,“ promluvil drsnou angličtinou.

„Co ode mě chcete?“ zeptala se opatrně. Nechtěla už riskovat žádné facky.

„Koupil jsem si tě a ode dneška jsi moje otrokyně. Když řeknu, že mi budeš sloužit, tak mi budeš sloužit. Drzost tě může přijít draze. Budeš ke mně milá a budeš mě oslovovat pane, rozuměla jsi?“

Přikývla, i když nejraději by mu plivla do tváře.

„Bylo mi řečeno, že na nic ze své minulosti si nevzpomínáš. Je to pravda?“

Zarazila se. Zatají mu, že si na všechno vzpomněla. Bude to tak lepší, přemýšlela rychle.

„Je to pravda. Nevím, kdo jsem – a co tu vlastně dělám?“

Postavil se a přistoupil k ní.

„Podívej se na mě pořádně. Nevzpomínáš si na mě?“

„Ne, pane. Vidím vás poprvé.“

„Ani ti nic neříká jméno Hassan Al Gala?“

Píchlo ji v hrudi. Hassan byl její největší omyl v životě. Kdyby mu tak hloupě nedůvěřovala, mohla mít normální život ve své zemi a její rodiče by doteď žili. Při vzpomínce na hrůzu, kterou prožila v Hassanově domě, se otřásla.

„Ne, pane. To jméno mi nic neříká.“

Šejk Abdullah se ušklíbl. „Možná je to tak lepší. Aspoň se nebudeš muset trápit tím, že tvůj milovaný Hassan už nežije.“

Šokovaně na něj vytřeštila oči. „Co to říkáte?“

„Měla jsi být jeho ženou, ale nakonec se rozhodl nabídnout tě mně, to musí být velmi zraňující. Ale když si na nic nevzpomínáš, tak ti to už může být jedno.“ Posměšně si ji měřil.

„Ne, pane, netuším, kdo je Hassan, ale překvapilo mě,

že si mě chtěl vzít za ženu. I to, že už nežije. Smím se zeptat, co se mu stalo?“ Sára pochopila, že na šejka musí jít mile a on jí potom odpoví na všechny její otázky.

„Zabil ho jeho pětiletý syn,“ odvětil klidně.

Syn? On měl syna? Panebože, co všechno jí Hassan ještě zatajil?

„To je strašné. Jak ho mohlo zabít tak malé dítě?“ divila se.

„Protože byl hloupý a nechal syna hrát si s revolverem.“

Zatvářila se zmateně.

„Já opravdu nechápu, co se tu děje. Žádného Hassana neznám a nevím, proč jsem tady. A co má s tím vším společného doktor Kerem?“ Nejvíc ji zajímala odpověď na poslední otázku.

Šejk Abdullah otráveně obrátil oči v sloup.

„Máš příliš mnoho otázek, děvče. Přece jsem tě od něj koupil. Byla jsi pro něj jen tretkou na hraní, kterou teď odkopnul a posunul se dál, rozumíš?“

Sára zmlkla. Myslela si, že ji Kerem miluje, všechno tomu nasvědčovalo. To, jak se na ni díval, jak ji líbal, jak jí pomáhal. I když měl zvláštní chladnou povahu, nikdy by si nepomyslela, že by byl schopen udělat jí něco tak strašného. Do očí se jí nahrnuly slzy. Kerem byl první muž, ke kterému pocítila i něco jiného než jen lásku k penězům. Zjištění, že jí po celou tu dobu jen lhal a využíval ji, ji ničilo. Proč právě Kerem?

„O čem přemýšlí tvoje zmatená hlavička?“ měřil si ji pobaveně šejk Abdullah.

„O ničem, pane,“ odvětila nepřítomně.

Pro šejka měla cenu jednoho velblouda. A ještě i ten velbloud by měl větší hodnotu než tato bílá žena, která podle jeho úsudku svýma modrýma očima sváděla každého muže. Slušné ženy přece nechodí nezahalené, jenom prostitutky. Navzdory tomu, že šejk ženami, které nebyly muslimky, opovrhoval, na druhé straně je pokládal za skvělý objekt pro zábavu. A uměl si dokonce představit, že by se s takovou ženou i oženil, jenomže to by musela konvertovat k islámu a dodržovat všechna jeho pravidla. Tahle však nebyla jeho typ, protože měl rád jen blondýnky.

„Rozhodl jsem se, že zůstaneš tady v Abú Dhabí. Do Afghánistánu tě nevezmu, protože nejsi hodna toho, aby ses stala mou manželkou.“

Och, jak se jí ulevilo, ale on očividně očekával, že z toho bude nešťastná. Podráždilo ho, že na jeho poznámku vůbec nereagovala.

„Nesplňuješ kritéria pro to, abys mohla být mou manželkou,“ zdůraznil.

„To mě mrzí, pane,“ řekla.

„Vím, každá by chtěla shrábnout můj majetek, ale já nejsem tak hloupý, abych se nechal obloudit. Chalide!“ zakřičel. Dveře se hřmotně rozevřely a v nich se objevil mohutný muž.

„Přejete si, pane?“

„Přiveď sem Faridu!“

„Ano, pane.“ Muž odešel a po chvíli dovnitř vstoupila žena. Sára ji poznala. Tato žena jim otevřela dveře, když ji sem přivedl Kerem. Už když ji Sára viděla poprvé, pocítila zvláštní neklid. Farida nosila černou abáju a vlasy měla zakryté černým šátkem. Klopila zrak k zemi a čekala na šejkův příkaz. Pevně sevřené rty a napjatá tvář dodávaly Faridě přísnost. Alespoň na Sáru tak působila. Šejk Abdullah jí něco řekl arabsky. Žena přikývla a zabodla do Sáry své havraní oči.

„Teď půjdeš s Faridou, ukáže ti pokoj a vysvětlí ti, co bude náplní tvé práce. Pokud se opovážíš nesplnit příkazy, osobně tě zbičuji a věř mi, že dokážu být krutý,“ zvedl varovně prst. Sára ztuhla. Když jí dokázal ubližovat Hassan, pak čeho všeho by mohl být schopen tento stařec? Je pro něj pouhým zbožím. Skutečně z ní chtěli udělat otrokyni? V jednadvacátém století? Bylo to jako zlý sen. Rychle si v mysli promítla všechny ty články, ve kterých se dočetla, že v některých zemích Asie či Afriky se stále ještě používají takové praktiky, jako je bičování a ukamenování. Ženy zotročují například v Jemenu nebo v Sýrii. Ale ona je v emirátech!

Nepředpokládala, že ji může něco takového potkat i v Dubaji. Když sem přijela, věřila, že se co nevidět stane Hassanovou ženou a nic v životě už jí nebude chybět. Kdyby jen tušila, co je Hassan zač, nikdy by sem nelezla. Šejk Abdullah jí konečně rozvázal ruce. Postavila se a beze slova následovala Faridu. Tento dům, který jí svými velkými rozměry připomínal palác, ji děsil. Dlouhá chodba, po které kráčela, vyhlížela sice luxusně, ale současně jaksi chladně a pochmurně. Několik mužů postávalo u dveří na konci chodby.

A přesně tam ji zavedla Farida, která kráčela mlčky a tvář měla jako z kamene. Sára pocítila nutkání utéct. Pokušení bylo silné, ale neodvážila se. Jen tak se otočit a utíkat by nemělo žádný smysl. Všude to tady hlídali a navíc, šejk Abdullah ji varoval, že když bude dělat hlouposti, doplatí na to. Strachem se jí sevřel žaludek, když se zastavili před muži tmavé pleti. Farida jim něco řekla arabsky. Jeden z nich odemkl dveře a Farida postrčila Sáru dovnitř. Té překvapením spadla čelist. Pokoj byl velký a s několika postelemi. Seděly na nich mladé ženy, které mohly mít od patnácti do dvaceti roků. Farida zase něco řekla arabsky. Dívky se postavily vedle sebe do řady. Vypadaly jako cvičené opice, naučené splnit každý příkaz. Na sobě měly oblečené typické arabské šaty dlouhé až na zem, vlasy zahalené šátkem. Civěly na Sáru jako na zjevení. Byly čtyři a Sára pochopila, že na jejich seznam přibude ještě pátá. Farida něco říkala nejstaršímu děvčeti. To se najednou otočilo k Sáře a promluvilo na ni anglicky.

„Mám ti vysvětlit, co bude náplní tvé práce. Protože Farida dobře anglicky neumí, budu vám dělat tlumočnici.“

Sáře by to v jiné situaci připadalo docela milé, ale teď toužila jen po jednom – vypadnout odtud co nejdříve.

„Pokud mám uspokojovat ty, co stojí přede dveřmi, tak to raději umřu. Nejsem prostitutka,“ vyletělo z ní a děvče s hlubokýma tmavýma očima to okamžitě přeložilo Faridě. Ta rozezleně přistoupila k Sáře a vlepila jí facku.

„Proč mě udeřila?“ zeptala se šokovaná Sára. Farida se znovu bavila s dívkou arabsky, a ta překládala.

„Říká, že sotva jsi přišla, a už jsi nehorázně drzá. To, co ti Farida přikáže, je vlastně totéž, jako rozkaz šejka Abdullaha. Musíš ji poslouchat, jinak budeš mít problémy. Farida je něco jako naše šéfová,“ vysvětlovalo děvče.

„Rozumím,“ polkla nasucho Sára. Ach bože, kam se to jen dostala?

„Máš za úkol každý den umýt podlahy v celém domě, vyčistit záchody a při obědě pomáhat v kuchyni. Pokud bude mít pán ještě další požadavky, vzkáže ti to po Faridě.“

Sára oněměla překvapením. Takže ona nebude sexuální otrokyně, ale jenom služka? Po celý život se vyhýbala tomu, aby někomu dělala služku, a teď ji měla dělat nějakému odpornému šejkovi?

„A dostanu za svoji práci taky nějakou výplatu?“ zeptala se.

Děvče zakroutilo hlavou. „Na peníze zapomeň. Jsi otrokyně, patříš šejkovi Abdullahovi a on určuje pravidla. Dostaneš lůžko a jídlo, to ti musí stačit.“

Sára se ani nepokoušela zeptat se, co by se stalo, kdyby odmítla poslušnost, protože šejk ji už varoval.

„Tvoje postel je u okna. Teď jdeme všechny pracovat. A ty taky. Jmenuji se Shirin,“ představila se.

„Já jsem Sára.“

Seznámila se i s ostatními děvčaty. Ta však neuměla anglicky, takže se mohla bavit jen se Shirin. Farida každé rozdělila práci. Každá z nich měla jít pracovat do kuchyně a uklízet, kromě nejmladší Zainab. Patnáctiletou dívku, očividně nejkrásnější ze všech, Farida postrčila k jednomu ze strážců. Ten ji popadl a ztratil se s ní ve vedlejším pokoji. Ostatní dívky zbledly a dívaly se na sebe.

„Zainab a ten muž šli dělat to, co si myslím?“ zeptala se vyděšeně Sára.

„Ano, protože takový je příkaz šejka Abdullaha. Ten muž pro něj asi udělal něco výjimečného, protože dostal Zainab jako odměnu,“ odvětila Shirin se staženým hrdlem. Sáry se zmocnila panika.

„Chudinka Zainab, bylo vidět, jak je vystrašená.“

„To proto, že je ještě panna. Ale musí si zvyknout. Všechny si musíme zvyknout,“ konstatovala Shirin vážně.

„Mě se tu nikdo nedotkne.“

„Tím bych si až tak jistá nebyla. Zítra můžeš být na řadě ty.“

Všechny dívky strnuly, protože z vedlejší místnosti se ozval nářek mladinké Zainab. Jen Farida se tvářila, jako by nic neslyšela. Sára toužila zacpat si uši. Nechtěla poslouchat to děvče, nechtěla si ani jen představit, co všechno s ní ten odporný zvrhlík dělá. Všechny se poslušně vydaly za Faridou. Každá dostala svůj příděl práce, Sáru nevyjímaje. V kuchyni, kde jí dali čistit zeleninu, zatoužila zůstat navždy. Bude dělat cokoliv, jenom ať není matrací pro nějakého zvrhlíka. Všimla si, že v domě jsou i jiná děvčata. Určitě jich bylo nejméně dvacet. Byly rozděleny po více pokojích. Ty, které chodily po domě oblečené v luxusních šatech, byly prostitutky. Sára k nim zatím nepatřila a doufala, že ani nikdy patřit nebude. Začala se modlit, aby ji Bůh vyslyšel a ochránil.

2. KAPITOLA

Dominik se vrátil na Slovensko s výčitkami svědomí. Nejenže přišel o rodiče, ale také o sestru. Proč jen nedokázal zabránit katastrofě? Aspoň kdyby tušil, kde Sára je. Cítil se tak bezmocně, že nedokázal nic udělat. Na letišti si vzal taxík a nadiktoval řidiči adresu. Doma ho měl čekat Cemal namísto jeho rodiny. Muž, který mu zachránil život a vysvobodil ho z Hassanova zajetí. Dlužil mu to, ale měl obavy. Sám Cemal se mu totiž přiznal, že nejednou musel zabít, jen aby si udržel práci a uznání v očích svého pána. Mohl mu Dominik věřit? Taxík zastavil před panelákem. Dominik zaplatil taxikáři a vystoupil.

Byl tak nervózní, že si musel zapálit cigaretu. Pořádně si potáhl a vzápětí dým vyfouknul. Vzpomněl si na to, jak ho Sára kdysi práskla, že kouří. Lezla mu na nervy, hádali se pro hlouposti, ale teď by dal cokoliv za to, kdyby ji našel. Obával se však, že už je pozdě a Bůh ví, kde se sestra nachází. A možná, že už ani nežije. Kdyby to jen tušil, kdyby měl alespoň nějakou stopu, kde ji hledat. K jeho smůle mu na policii odmítli pomoc, tak to vzdal a vrátil se domů. Když stál před vchodem do bytu a klepal, cítil se zvláštně. Všechno bylo najednou jiné, musel si zvykat na to, že už nic nebude jako předtím. Cemal mu otevřel oblečený v Dominikově županu. Přátelsky ho objal.

„Vítej doma, chlapče.“

Cemal se tu očividně zabydlel. Byt byl obrácený vzhůru nohama a nábytek popřesouvaný.

„Co jsi tu vyváděl?“ zahleděl se na něj zkoumavě Dominik.

„Co konkrétního máš na mysli?“

„Nic není na svém místě.“

Cemal mu položil ruku na rameno. „Neboj se, všechno je na svém místě. Jenom jsem to tady chtěl trochu oživit.“

Dominik klesl na pohovku a povzdychl si.

„Víš co, mně je to vlastně jedno. Já už domov nemám.“

„Tak nemluv! Jsi přece doma. Pokud ti vadí, že jsem to tady trošku změnil, dám to do pořádku.“

„Ne, o to nejde. Měl jsem spíš na mysli to, že tu chybějí máma a táta. Jsou mrtví a Sára možná taky.“

Cemal sevřel rty. Chlapec se trápil, viděl to na něm.

„Nepodařilo se ti najít ji?“

„Ne. Kamsi zmizela a nikdo netuší, kam. Ani policie mi nepomohla. Dokonce jsem i chvíli trčel ve vězení.“

Dominik se podíval na Cemala, který byl téměř ve věku jeho otce. Přísné vrásky zvýrazňovaly jeho tmavé oči. Tento člověk kdysi zabíjel, a teď byl u něj doma zachumlaný do jeho županu, který dostal minulý rok pod vánoční stromeček od mámy. I když mu Cemal pomohl a vysvobodil ho od Hassana, zůstávaly v něm pochybnosti. Může mu důvěřovat?

„Mrzí mě to, Dominiku.“

„To tě opravdu má co mrzet. Proč jsi Sáře nepomohl ještě v době, kdy žila s Hassanem? Vždyť jsi musel vidět, jak se k ní chová,“ vyčítal mu. Cemala to zaskočilo.

„Věř mi, že mi bylo tvé sestry líto, ale musel jsem plnit Hassanovy příkazy. Vždyť dobře víš, že kdybych udělal něco proti jeho vůli, stálo by mě to život,“ bránil se.

„Ale mně jsi pomohl.“

„Ano, protože jsi mi otevřel oči. Pochopil jsem, že už dál nechci být jeho loutkou. Ale hlavně, měli jsme plán a příležitost, což se v případě tvé sestry říct nedalo. Klíče od jejího pokoje měl jen Hassan a já jsem se s ní nikdy neocitl o samotě.“

„Co budeš teď dělat?“

„Nevím, ale rád bych zůstal na Slovensku. Líbí se mi tu. Vyřídím si pracovní povolení a najdu si tady práci. Pokud by ti nevadilo, bydlel bych tu s tebou. Na nájemné ti samozřejmě přispěju.“

Dominik se zamyslel. Měl na výběr? Měl před sebou poslední rok školy. Když dostuduje, stane se úspěšným právníkem a vybuduje si kariéru. Ale do té doby co? Rodiče tu už nejsou, a pokud chce nějak žít a dostudovat, každá pomoc se mu hodí. Měl sice nějaké úspory, ale ty by si měl šetřit, a ne je hned utratit.

„Dobře, souhlasím. Můžeš tu bydlet se mnou.“

Podali si ruce.

„Děkuji. Ode dneška jsi nejen můj přítel, ale také bratr.“ Cemal ho otcovsky objal.

***

Sára pracovala u šejka Abdullaha od časného rána do pozdní noci. Farida ji ustavičně za něco kárala a nutila ji, aby si pospíšila. Zdálo se jí, že práce má úplně nejvíc ze všech děvčat. To přece není možné! Je v domě zavřená jako vězeň a musí dělat služku šejkovi úplně zadarmo. Ve svém nitru zuřila, čehož si všimla hlavně Shirin. Její nová přítelkyně ji ale postavila oběma nohama na zem, aby zůstala klidná a nedělala žádné hlouposti, protože šejk dokáže být velmi krutý. Sára se ho bála. Když náhodou šel po chodbě, rychle se ztratila v některém z pokojů s prachovkou v ruce. Byla tu jen tři dny, ale teď už nemohla. Práce ji vyčerpávala a neměla ani čas spřádat plány na útěk. Myslela jen na to jediné od té chvíle, co sem přišla. Jak šejka obelstít a dostat se odtud. Držel ji tu násilím, a na to neměl žádné právo. Nejvíc se obávala toho, že by na ni mohl dostat chuť, případně ji předhodit nějakému strážci. Anebo by ji nabídl osamělým klientům, kteří chodili po nocích. Večer, když už se konečně potkala v pokoji s ostatními děvčaty, která stejně jako ona padala únavou, se s tím svěřila Shirin. Ona jediná uměla anglicky.

„Mám strach, že dopadnu stejně jako ona,“ pohlédla na Zainab schoulenou do klubíčka. Muž, se kterým přišla o panenství, ji mohl mít každý den dvě hodiny, ale už ne zadarmo. Platil za to šejkovi.

„Pokud se tomu chceš vyhnout, udělej to, co já,“ zašeptala Shirin a doširoka se usmála. Sára si povšimla, že jí chybějí dva zuby.

„Jak vidíš, nemám dokonalý chrup, a naši muži se nevyspí s takovou, které chybí zub.“

„Opravdu? Tak pojďme na to. Jak si ho mám vytrhnout?“

Shirin zakroutila hlavou. „Nemáme tu kleště, aby sis ten zub vytrhla jen tak. Mně ho vyrazila Aisha, naše spolubydlící.“

Sára otevřela oči dokořán. „Cože ti?“

„Bušila do mě tak dlouho, dokud se to nepodařilo,“ pokrčila rameny Shirin.

„To je šílené.“

„Možná, ale co jsem měla dělat? Tak jsem měla aspoň zaručené, že mě nikdo neznásilní. Jsem tady už víc než rok a žádný muž se mě ani nedotkl. Jako důvod uvedli, že jsem škaredá s těmi dírami v ústech.“

„A proč jsi ten recept neporadila i Zainab?“

„Poradila, ale odmítla nechat si ty zuby vyrazit. Bála se bolesti, ale teď trpí určitě víc.“ Shirin hodila očkem po Zainab, která od té noci chodila jako tělo bez duše. A nikdo jí nedokázal pomoci.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Tiráž

1

2