Marek Zákopčan

RANDE NASLEPO

NASLEPO

Rande

NAŠE VOJSKO

2021

Marek Zákopčan

Copyright © 2021 by Marek Zákopčan

Translation © 2021 by Marcela Kořínková

Cover and layout © 2021 by Q POINT

Czech edition © 2021 by NAŠE VOJSKO

All rights reserved

ISBN 978-80-206-1922-8

„Muž má rád dvě věci:

nebezpečí a hru.

A nejraději má ženy,

protože znamenají

tu nejnebezpečnější hru

ze všeho.“

(Nietzsche)

První krok:

Podejte si inzerát!

„To je fakt skvělej nápad, oba palce nahoru. Nahlídl jsem do budoucnosti a opravdu to všem úžasně pomohlo!“

Přesně taková byla Filipova reakce, když mu jeho sourozenci oznámili, že bez jeho vědomí za něj podali inzerát do seznamky, a že se má dnes večer setkat s vážnou zájemkyní. Lezlo mu na nervy, jak se mu všemožně snaží dohodit tu či onu známou, a on je potom musí s lítostí odmítat. Byl překvapený bohatou zásobou ochotných žen, které se Marcele a Andrejovi dařilo přesvědčit, aby s ním šly na rande. Zpočátku je podezíral, že jim za to platí, ale tolik peněz určitě neměli. Rád by věděl, co jim o něm namluvili, ale své finty si nechávali pro sebe. Jenomže nevěděl, co ho žere víc – jestli to neustálé zasahování sourozenců do jeho milostného života, anebo jeho vlastní nároky, kvůli kterým se mu žádná potenciální partnerka nezdála dost dobrá. Navíc se divil sám sobě, že celé to divadýlko už dávno nezatrhnul, a pokaždé se nakonec vydal na domluvenou schůzku.

Stejně tak, jako teď.

Namlouval si, že je to kvůli dotyčné, která také mrhá svým časem, ale někde v tom nejtemnějším koutku své duše tiše doufal, že by to konečně mohla být ta pravá…

Teplý májový večer přinesl kromě příslibu lásky a dobré večeře i mokré chodníky po odpoledním dešti. Filip si chtěl před setkáním provětrat hlavu, proto šel pěšky, ale brzy toho litoval. Zamračil se při pomyšlení, že si zašpiní nové mokasíny. A potom se zamračil ještě víc, když si uvědomil, že už uběhl nějaký čas od té doby, co vyměnil tenisky za slušivou obuv. Je to snad znamení, že zabouchl dveře za mládím? Zůstal stát a zadíval se na svůj odraz ve skle výkladu. Dokonalý účes, ani jeden zkřivený vlásek, brýle dodávající přísný vzhled, hladce oholená tvář, postava rovná jako pravítko a neodmyslitelné tvídové sako (Marcela říkala, že v něm vypadá jako Mr. Bean, jenže on se raději pasoval do role neohroženého Roberta

Langdona).

Podíval se na hodinky a zarazil se. Měl by sebou hodit. Prudce vykročil a po několika krocích do čehosi kopl. Po chodníku se z převráceného kelímku rozkutálely mince, a hned nato ho uslyšel rozhněvaný křik.

V krytém vchodu do zavřeného papírnictví, na nízkém schůdku přede dveřmi, seděl bezdomovec a nenápadně sbíral milodary – až do chvíle, dokud mu nějaký hrubián agresivně nerozházel jeho výdělek. Zprudka vstal a naštvaně se na něj osopil: „Co je s váma, člověče? Dyť se koukejte pod nohy, proboha živýho!“

Filip nevěděl, co dřív. Omluvit se, zklidnit bezdomovcův křik, anebo sbírat mince?

„Nechtěl jsem. Vůbec jsem si vás nevšiml.“

„No samozřejmě, pán se nesníží kouknout se i na nás vespod!“

„Tak to není,“ zamračil se Filip. „Byl jsem jenom zamyšlený.“

Bezdomovec se pustil do sbírání peněz a přitom si pořád něco mumlal:

„Vyštafírovanej jako na ples debutantek, a bude se tady na mě povyšovat. Sem se to já dočkal…“

Filip spolknul slova, která se mu drala na jazyk, a sehnul se, aby mu pomohl.

Bezdomovec na něj však prudce zamával a řekl: „Nechte to tak! Už jste toho nadělal dost. Nepotřebuju vaši pomoc.“

Filip se cítil trapně; jejich hádka přitahovala pozornost kolemjdoucích. Rozhodl se spor ukončit a jít dál. Nechtěl mít zpoždění hned na první schůzce. Mohla být sice zároveň i poslední, ale džentlmen ví, že právo přijít pozdě náleží dámě…

Vytáhl peněženku a z ní dvě bankovky, ani se nepodíval jaké. „Prosím. Za… vzniklou újmu.“

Chlap po něm vrhl nevraživý pohled, ale jeho výraz se rázem změnil při vidině na rychlý přísun peněz. „No-no… vždyť se zase tak moc nestalo,“ dodal, vzal si nabízenou sumu a strčil si ji do kapsy.

Filip se nemínil déle zdržovat. „Nechtěl jsem,“ zopakoval. Rád by ještě něco dodal, ale slovní zásoba mu kupodivu vypověděla poslušnost. Neznatelně pokývl hlavou a obrátil se k odchodu. Zakrátko incident pustil z hlavy – měl v plánu mnohem příjemnější věci.

Bezdomovec zamračeně sledoval jeho odchod. Nesnášel takové povýšenecké floutky. I tenhle na něj určitě zapomněl v momentě, kdy se k němu otočil zády.

Možná nastal čas, aby jemu i ostatním ukázal, že není jen otravnou přítěží.

Rychle sesbíral rozkutálené mince a vydal se za tím uspěchaným švihákem.

Lea se vyčerpaně opřela o zeď a snažila se popadnout dech. Od námahy jí píchalo v boku, v krku měla sucho, ale nejhorší bylo vědomí, že nesmí polevit. Musí jít dál, dokud si nebude jistá, že se Bohdana zbavila.

Nohy ji však neposlouchaly. Přestože rozum jí kázal vzchopit se a pokračovat, tělo to zásadně odmítalo. Potřebovala si alespoň na chvíli odpočinout a dát se do kupy. Z bytu odešla narychlo, cítila se špinavá a páchla potem. Ani nechtěla vidět, jak vypadá…

Vešla do nejbližší restaurace a nepozorovaně prošla kolem barového pultu na toalety. Vrhla na sebe letmý pohled v zrcadle a zděšeně zaúpěla. Zamkla se v kabince, sklopila záchodové víko a ztěžka se dosedla. Ukryla si tvář do dlaní, a v tichu, které narušovalo jen víření klimatizace, sbírala poslední kousky rozvahy.

Proč se muselo všechno tak zasraně zkomplikovat? lámala si hlavu. Obviňovala z toho osud, život a nepříznivé okolnosti, ale dobře si uvědomovala, že ji sem dostala její vlastní hloupost a naivita.

Musí si najít úkryt a v tichosti vymyslet, jak vybřednout z téhle prekérní situace. Bez peněz a dobrých kontaktů se však její představy jen těžko stanou realitou. Do prdele! Naštvaně praštila do dveří kabinky, čímž si sice přivodila bolest, alespoň se jí trochu ulevilo.

Zamířila k umyvadlům a pustila vodu. Byla studená, ale osvěžující. Vydrhla si ruce i obličej a téměř nevěnovala pozornost ženě, která prošla kolem ní. Až když se zabouchly dveře kabinky a zazvonil telefon, zvedla Lea hlavu.

„Ahoj, nemám moc času…“ říkala ta neznámá. „Za chvíli se mám setkat s jedním chlápkem… Ne, nevím, jen jsme si psali na netu. Doufám, že to nebude nějakej úchyl…“

Lea převrátila oči. Nepokrytě litovala ženy, které se nechaly obalamutit sladkými řečičkami slabochů číhajících na nešťastné oběti. Po několika drincích a chutné večeři jim růžové brýle nedovolí vidět pravdu, a až následující den si uvědomí, že naletěly dravci, kterému šlo jen o jedno. Kam se vytrácí sebeúcta?

„Jasně, jestli se mi něco nebude líbit, okamžitě padám… Pokud nelhal, je to celkem sympaťák… Blonďák, prý vysokej…“ Žena chvíli poslouchala, potom se nahlas rozesmála: „Nikdy nevíš… možná se ráno probudím v cizí posteli!“

Lea se vzpřímila a zadívala se na svůj obraz v zrcadle. Nevnímala však unavené oči, slepené vlasy ani svěšené koutky úst. Na krátkou chvíli zahlédla záchranné kolo. Dočasnou únikovou cestu, která byla natolik šílená, že by mohla být uskutečnitelná. Stojí to za to, minimálně se dobře nají… Samozřejmě, pokud se ten „chlápek“ nezachová jako hulvát a večeři pěkně-krásně zacvaká, jak se patří.

Ozvalo se spláchnutí a krátce na to se vedle ní postavila vysoká rusovláska, která s ní neměla absolutně nic společného.

Teď nebo nikdy!

„Ehm,“ odkašlala si Lea nejistě, „promiňte, vy jste ta osoba, která má domluvené rande přes inzerát?“

Žena si ji zkoumavě přeměřila.

Lea věděla, že nepůsobí důvěryhodně, a rozhodla se toho využít ve svůj prospěch. Život ji naučil, že si nemá nechat utéct ani tu nejmenší šanci. Zejména když se jí nabízí na zlatém podnose.

„Je mi to nepříjemné,“ pokračovala a uhýbala pohledem, „ale pán, se kterým jste se měla setkat, mě sem poslal…“

„Vysypte to,“ popoháněla ji neznámá, když se Lea odmlčela, jakoby hledala vhodná slova.

„Přišel dřív než vy a zahlédl vás jít na vécé… Nechtěl, abyste se cítila nepříjemně… Odešel, a mě poslal, abych vám řekla, abyste na něj nečekala.“

Žena se zhluboka nadechla a vypustila z úst nadávku, při které Lea jen povytáhla obočí. No, ji by taky zřejmě vytočilo, kdyby se tak moc fintila a potom ji objekt jejího zájmu poslal do… domů. Tedy alespoň teoreticky.

Lea měla pocit, že řekla dost. Ještě jednou vrhla na zrzku omluvný pohled a vyšla ven.

Když měla jistotu, že je ta žena pryč, posadila se ke stolu s dobrým výhledem na vchod.

Číšníka, který jí přinesl jídelní lístek, požádala sklenici vody. Svěřila se mu dokonce i s tím, že čeká na partnera. Objednají si spolu.

Pohodlně se opřela. Žaludek měla jako na vodě. Využije veškerý svůj podvodnický talent. Možná, že se jí podařilo zničit štěstí dvou lidí, kteří by v sobě za jiných okolností našli zalíbení, jenže co by člověk neudělal pro své vlastní dobro?

Filip se cestou zastavil v nedalekém květinářství a do restaurace vstupoval s pěkně upravenou rudou růží. V mysli se mu přitom vybavila památná scéna z filmu Smím prosit? S Richardem Gerem, kdy hlavní hrdina stoupá po eskalátoru vstříc ženě svého života. Kdoví, jestli i ta jeho neznámá bude krásná, inteligentní, vtipná a šarmantní jako Jennifer Lopezová?

Anebo bude bohužel neupravená, zničená, a bude působit neklidným a nervózním dojmem jako žena, na které právě spočinul jeho pohled? Seděla u stolu uprostřed jídelní části, a když ho zahlédla… váhavě se postavila a zlehka mu zamávala. Ohlédl se, ale kromě něj nikdo jiný nevešel. Rychle se rozhlédl po celé restauraci, ale ona byla jediná, kdo mu věnoval pozornost.

Tahle malá tmavovláska, která vypadá, že právě uběhla maraton, má být tou vysokou přitažlivou zrzkou, jejíž fotky mu ukazovali jeho sourozenci? I když jen na krátký okamžik pocítil touhu nenápadně zdrhnout, nebylo v jeho povaze utíkat z bojiště. Napřímil se a vykročil k ní.

„Ahoj,“ pozdravil ji s úsměvem a podal jí ruku. „Já jsem Filip.“

„Lea,“ opětovala mu stisk a nahnula se k němu, aby ho políbila, ale on jí druhou rukou vnutil růži a oba se zamotali v trapných nesourodých pohybech.

Filip se zamračil a zeptal se: „Lea? Nejmenuješ se Simona?“

Viditelně zbledla, a jeho náhle napadlo, jestli se přece jen nezmýlil.

Krátce se zasmála a řekla: „To je jen moje přezdívka na seznamce.“

„Jak vidím, jméno není to jediné, co se liší od skutečnosti,“ poznamenal.

Opět ten její nervózní smích. „Každý o sobě tak trochu lže, nebo ne? Anebo mi chceš říct, že ty jsi byl ve svém profilu naprosto upřímný?“ zeptala se.

To jí potvrdit nemohl, jelikož obsah jeho stránky byl plně v Marcelině a Andrejově kompetenci. „Máš pravdu. Ale nepostávejme tady, takže prosím,“ řekl, a coby správný džentlmen jí přisunul židli a pokývl na číšníka, aby přinesl vázu pro Leinu květinu. Ten jim spolu s ní podal i jídelní lístky.

„Tak… pověz mi něco o sobě.“

Lea se zavrtěla. „Je toho tolik… kde začít?“ zasmála se. „Co bys chtěl vědět?“

Pokrčil rameny. „Jen běžné věci – kde pracuješ, jaké máš záliby, co máš ráda… přístup k bankovnímu účtu stačí až po večeři.“

Filip byl zvyklý, že ženy se na prvním rande snažily vytvořit o sobě co nejlepší obraz; přímo se předháněly v tom, aby zapůsobily. Jenže Lea jako kdyby to měla úplně na háku. Jakoby se přišla jen najíst, a po nezbytné zdvořilostní konverzaci si odejde domů a spokojeně zalehne do postele.

Zaráželo ho to, a pokud si měl přiznat pravdu, tak i iritovalo. To snad pro ni není dost zajímavý?!

Lea se napila vody, aby získala trochu času a zklidnila rozbouřenou mysl.

Připadala si jako totální blbka. Nestávalo se jí často, aby takhle vybočila z vytyčeného směru. To jako že je snad nějaká amatérka? Tenhle chlap nebyl o nic naivnějším a snadnějším terčem než mnozí jiní před ním. Co na tom, že je přitažlivý, že se mu na pravé tváři tvoří při úsměvu rozkošný důlek, a jeho hlas jí rozechvívá nitro?

Musí se vzchopit!

„Jsem akademická malířka,“ pronesla s jistotou. „Je mi dvacet pět let, mám ráda dobrou hudbu, ale nesnáším operu. Ráda čtu, bruslím a peču.“ Dvě věci z toho byly pravdivé.

Takže umělkyně, blesklo Filipovi hlavou. To by vysvětlovalo její nedbalý vzhled.

„Jaký je tvůj oblíbený žánr?“ zeptal se.

„Samozřejmě, že romantika,“ odvětila bleskově. Ve skutečnosti nemohla vystát příběhy o vztazích a otřepané nevěře. Číst o tom, jak jsou chlapi nemožní, ženy utrápené a okna v bytě špinavá, považovala za bohapustou ztrátu času a příčetnosti. Filip si ale zaslouží, aby aspoň zachovala dobrý dojem. Kdyby mu vyjevila pravdu, převrhl by židli a utíkal, až by se za ním zaprášilo. Kdo by pak ale zaplatil za večeři?

„Můžu vidět tvoje obrazy i v nějaké galerii?“ nadhodil zvědavě.

„Přirozeně. Jenže momentálně vlastně ani ne, protože moje poslední výstava skončila teprve před pár dny.“

„Jaké obrazy jsi vystavovala?“

„To ani nestojí za řeč,“ mávla povzneseně rukou, „samé abstraktní čmáranice, vždyť to znáš. Nic neříkající čáry a šmouhy, za které prachatí blázni zaplatí majlant, protože v tom vidí hlubší smysl,“ řekla a rozesmála se.

„Já taky vlastním několik podobných čmáranic.“

„Aha,“ podotkla a zvážněla.

„Třeba bys mi mohla namalovat nějaký obraz. Jsi drahá?“

Lea uvažovala, jestli by ji jeho otázka neměla urazit. „Když se to tak vezme, ani ne. Někdy si připadám až příliš laciná,“ odpověděla.

Filip tázavě povytáhl obočí, ale nereagoval na to.

Přistoupil k nim číšník s otázkou, jestli si už vybrali.

Filip viděl, že Lea váhá, proto promluvil jako první: „Prosil bych rajskou polévku, grilovanou vepřovou panenku a červené víno. Značku nechám na vás, překvapte mě,“ dodal a vrátil jídelní lístek s úsměvem číšníkovi.

Lea ani nezvedla pohled od jídelního lístku, jen začala diktovat: „Jako předkrm konfitovaný vepřový bůček v portském víně s cibulovým džemem, dál slepičí vývar s masem a domácími nudlemi, telecí kolínko na lesních houbách s bramborovými šiškami, caesar salát s kuřecím masem a čokoládový koláč jako dezert. Děkuju.“

Mladý číšník se ještě otočil k Filipovi, jestli náhodou nechce něco přidat ke své objednávce, ale když ten se jen znovu usmál, odešel.

„Máš slušnej apetit,“ podotkl Filip. Nemyslel to jako kritiku – jen konstatoval fakta. Líbilo se mu, že se Lea nebojí dopřát tělu koláž chutí. Přestože na sobě měla neforemné oblečení, i tak bylo zjevné, že její postava se netrápí špatným metabolizmem. Už při prvním pohledu na ni svým vnitřním radarem zachytil vnadné křivky. Nechápal, proč je skrývá. Co když je to z její strany všechno jen test? Možná, že se schválně chová tak, jakoby vůbec nebyla na prvním rande, jen aby odhalila jeho reakce. Štvalo ho, že se v ní vůbec nevyzná!

Leu přemohl krátký, ale velice rychle pomíjivý záblesk viny. Umínila si, že mu to nějak vrátí. Zjistí, kde Filip bydlí, a pošle mu děkovný dopis. Anebo za něj uklidí prostor vchodu do domu, vyvenčí mu psa, prostě mu oplatí jeho dnešní vstřícnost a vynahradí mu ztrátu, kterou kvůli ní utrží. Znovu se napila.

„Dobré jídlo je další položka na mém seznamu oblíbených věcí. Tak. Teď jsi na řadě ty,“ řekla a zkoumavě se na něj zahleděla.

Světle hnědé, téměř blonďaté vlasy měl chlapecky rozcuchané, ale nepůsobily neupraveně. Výrazné lícní kosti a ostrá brada mu dodávaly mírně povýšenecký výraz, ale vějířky vrásek kolem usměvavých modrých očí zase svědčily o jeho veselé nátuře. Padl jí do oka hned, když vešel do restaurace, a ani pořádně nezauvažovala, jestli je skutečně tím mužem, kterého očekávala. Najednou se prostě postavila a zamávala na něj. Zřejmě nebyla při smyslech.

„Jsem na volné noze, taky se věnuju tvůrčí činnosti,“ řekl Filip. „Já taky rád čtu, ale nemám vyhraněný žánr. Zajímám se o historii, hodně cestuju, poznávám nové lidi… A hraju amatérsky na saxofon.“

Bože, to je suchar, napadlo Leu. Velkej fešák, ale strašnej suchar.

Filip uvažoval, jak rozproudit konverzaci a vyvolat na její tváři upřímný úsměv. Celé to setkání mu připadalo škrobené, násilné a nepřirozené. Vůbec neplynulo s nějakou lehkostí, a co bylo horší, nenapadala ho žádná zajímavá témata k rozhovoru. Rozum mu vypověděl poslušnost. Jindy by mu to nevadilo, mávl by nad tím rukou a časem by na to nevydařené rande zapomněl. Vynadal by Andrejovi i Marcele, a důrazně by je požádal, ať ho nechají na pokoji, přestože by věděl, že je to marné. Něco ho ale pobízelo, aby se nevzdával, že Lea je jako Pandořina skříňka, která vydá svá tajemství až po jejím otevření.

„Už jsi někdy absolvovala rande přes internet?“ zeptal se.

„Ne, tohle je moje premiéra,“přiznala bez obalu a zeptala se: „A ty?“

Krátce se zasmál. „Už to ani nepočítám,“ odpověděl a uvědomil si, jak to vyznělo, takže rychle dodal: „Ne, že bych byl nějakej floutek, anebo nedej bože nějakej deviant. To jenom moji sourozenci si myslí, že když oni našli ty pravé životní partnery, tak je to opravňuje míchat se do mýho milostnýho života.“

Zdálo se, že konečně vzbudil její zájem. „Takže jsi tu vlastně z donucení?“ zeptala se.

„Zní to sice strašně, ale ano. Ale nic proti tobě nemám, opravdu!“ ubezpečoval ji rychle. A zároveň mu došlo, že ji možná už nikdy neuvidí, takže nemá důvod se přetvařovat. „Pokud mám říct pravdu, jsi příjemným překvapením,“ dodal.

„Opravdu?“ zeptala se nevěřícně. „Uběhla asi čtvrt hodina, ale nejradši bych šla do kuchyně pomoct kuchařovi, aby jídlo bylo co nejdřív hotový.“

Rozesmál se. Její věta, přestože pro něj vůbec nevyzněla lichotivě, vystihla jeho smíšené pocity a uvolnila atmosféru.

„Prozraď mi, co tě vedlo k tomu, abys zareagovala na můj inzerát?“ vyzval ji.

Lea zaváhala. Zvuk jeho smíchu jí stále ještě rezonoval v uších; byl nakažlivý a Filip přitom vypadal ještě přitažlivěji. Jeho otázka ji zastihla nepřipravenou. Už několikrát si v duchu vynadala za svou nedůslednost. „Tvoje fotka. Upoutaly mě na něj tvoje oči,“ odpověděla. Podobnou triviálností určitě nic nezkazí.

Filip se zamračil. „Pokud vím, sourozenci tam moji fotku nedali.“

Tak zřejmě zkazí… „No dobře,“ zasmála se, „chtěla jsem tě jen popíchnout. Protože opravdu nevím, jak ti mám odpovědět. Měla jsem slabou chvilku, otevřela jsem si stránku pro nezadané a klikla na první inzerát. To je všechno.“

„Nevím, jestli se nemám náhodou urazit, když vím, že jsem jen důsledek náhodného výběru,“ podotkl.

Trhla ramenem, jako kdyby jí to bylo jedno. „Radši to, než aby tě ignorovali, no ne?“

Netrvalo to už dlouho a číšník jim přinesl jídlo. Popřáli si dobrou chuť. Během toho, co jedli, příliš nemluvili. Lea si vychutnávala každé sousto a Filip měl alespoň čas utřídit si myšlenky.

„Bylo to skvělý,“ vydechla Lea, když zhltla poslední kousek bohaté večeře. Spokojeně se opřela a slastně přivřela oči.

„Jsem rád, že ti chutnalo,“ pousmál se Filip.

„Děkuju,“ opětovala mu úsměv. „Už dávno jsem se tak dobře nenajedla.“

„Můžeme si to někdy zopakovat,“ nadhodil, a i když to znělo spíš jako galantní fráze, myslel to upřímně.

Lea na to neodpověděla. Ráda by ho ujistila, že se s ním opět sejde, ale realita klepala na dveře. Ještě před chvílí zvažovala, že se vytratí zadním východem, anebo uteče oknem na toaletách, ale rozhodla se hrát svou roli až do konce. Do pěkného, slušného rozloučení, s poděkováním a letmým polibkem na tvář.

„Líbí se mi ženy s apetitem,“ řekl.

Jen pokrčila rameny a řekla: „Je to jen jídlo. Jsou i jiné způsoby, jak shodit pár kil, než hladověním. Ale musím uznat, že diety mají i svoje nesporné výhody – například v partnerském životě.“

„Nerozumím. Jaké?“

„Pokud by, řekněme, žena chtěla zjistit, jestli má její muž milenku, položí před něj dvě jídla: jedno těžký a vysoce kalorický, druhý lehký a zdravý. Pokud milenku nemá, bude mu jedno, jak vypadá…“

Filip se zasmál.

Lea si zkontrolovala čas. „Asi se rozloučíme, co?“ zeptala se. Vzápětí se zarazila: „Promiň, nechtěla jsem… Nepřišla jsem se jenom najíst…“ Ale i napít a trochu si oddychnout…

„To je v pořádku. Chápu.“

Nechtěla, aby chápal. Zatoužila po tom, aby ji přesvědčoval, ať nepospíchá, že má čas, vždyť ji doma nikdo nečeká, a že vlastně nemá ani kam jít…

Tiše si povzdychla. Zrak jí zabloudil k oknu a zastavil se jí dech – ulicí procházel Bohdan a pátravě se rozhlížel. Hledá mě!

Bezmyšlenkovitě se sesunula ze židle a zalezla pod stůl, aby ji náhodou nezahlédl.

Filip nechápavě zíral před sebe. Tam, kde ještě před vteřinkou byla Lea, zelo prázdné místo. Sehnul se a nadzvedl ubrus.

„Jsi v pohodě?“ zeptal se.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Tiráž

1