NAŠE VOJSKO

2021

Přišel jsi,

když venku

pršelo

SANDRA ROKOSOVÁ

Copyright © 2021 by Sandra Rokosová

Cover and layout © 2021 by Q POINT

Czech edition © 2021 by NAŠE VOJSKO

All rights reserved

ISBN 978-80-206-1921-1

Javorov je malé městečko v jižních Čechách. (Kolikrát mě už napadlo, kdo vlastně prohlásil Javorov za město? Podle mého názoru je to spíš větší vesnice.) Svůj název nese podle třech ohromných, starých javorů, které rostou hned za cedulí ukazující název města. Jsou vidět i ze širokého okolí, takže když půjdete z Javorova na procházku na kteroukoli světovou stranu a ohlédnete se, pořád ty javory uvidíte. Mohlo by to znamenat, že člověk v podstatě nemá šanci být chvíli sám. Mohutné stromy vám pokaždé ukážou, kde je vaše místo, a kam se musíte vrátit.

Ale ne, stromy za to samozřejmě nemohou. Jsou opravdu krásné, vznešené, a mají tak silný kmen, že ho ani ve dvou lidech neobejmete. Vím to, protože jsme to s manželem zkoušeli. Bylo to ještě v době, kdy jsme spolu teprve začínali chodit.

Ale promiňte, málem bych zapomněla! Ještě jsem se vám nepředstavila. Jmenuji se Alice Skálová a můj manžel je Richard Skála. Máme syna Matěje a všichni společně bydlíme v Javorově. Nesmím zapomenout dodat, že jsem se sem přivdala. Bydlíme v domě Richardovy matky.

Ale to moc předbíhám. Povím vám, jak to vlastně všechno začalo…

1. díl

NEČEKANÉ ZVRATY

Září 2008

I přesto, že končí už druhý zářijový týden, je nádherné počasí. Nebe bez mráčků, teplota 25 stupňů, vítr nefouká. Proto jsme se s Richardem rozhodli, že si půjdeme zaplavat do zatopeného lomu, který je kousek od Javorova. Ležím vedle něj a se zalíbením pozoruju jeho tvář. Má zavřené oči a lehce se usmívá. Jako všichni, kdo tu jsou, tak i on nastavuje obličej sluníčku a užívá si posledních letních dnů.

„Miluju tě,“ zašeptá, aniž by se pohnul.

Stále se usmívá.

Políbím ho na horkou tvář a odpovím: „Taky tě miluju. Jsem s tebou moc šťastná.“

Ano, skutečně se tak cítím. Neskonale šťastná, na vrcholu blaha, zamilovaná. Minulý měsíc to byl rok, co jsme spolu začali chodit. Myslím, že jsem našla toho pravého muže pro život.

Jediné, co poslední dobou řešíme stále víc, je vzdálenost, která nás od sebe dělí. Richard bydlí v Javorově, v domě své matky, která před lety ovdověla.

Já bydlím s rodiči a bratrem Petrem v prostorném bytě 4+1 na pražských Vinohradech.

„Ach jo, už je zase neděle,“ postesknu si nahlas, „nechce se mi od tebe. Přijde mi to jako před chvílí, kdy byl pátek večer, a já přijela, a teď už abych se zase balila na cestu domů.“

Richard otevře oči a podívá se na mě. „Já vím, lásko. Budeme to muset nějak vymyslet. Vždyť víš, že mě to dojíždění taky nebaví. Nejradši bych s tebou byl pořád. Ráno se spolu probouzet, večer usínat.“

Zasnila jsem se. „Jo, to bych si taky moc přála.“

Najednou mě něco napadlo. Rychle jsem si sedla, a upřeně se zadívala na Richarda.

„Něco mě napadlo. Co kdybych se zkusila zeptat našich, jestli bychom u nich nemohli bydlet? Alespoň nějaký čas, než našetříme na něco vlastního.“

Richard se zamračil.

„Nemyslím si, že to je dobrý nápad. Víš přece, že se s tvým bráchou moc nemusíme.“

Ale já byla natolik zaujatá svým nápadem, že jsem ho skoro nevnímala.

„Mělo by to spoustu výhod,“ chrlila jsem ze sebe, „tak podívej se, v Praze bys jistě našel lepší práci. Máš přece vysokou školu, mohl by sis vybírat. A naši budou určitě souhlasit. Mamka pořád říká, jak se o mě bojí, když přijíždím domů kolikrát hodně pozdě večer. Můj pokoj je dost velký, bohatě by nám stačil. A můj brácha? Vždyť bychom stejně byli většinu dne v práci, a večery Petr netráví doma, to přece víš.“

„Jo, to vím. S jeho kamarádíčky z mokré čtvrti obchází všechny lokály, kde je ještě neznají a nalejou jim,“ zabručel Richard.

„Ale no tak,“ zaprosila jsem, „já vím, že můj brácha není svatoušek. Ber to z té lepší stránky. Večer nebývá doma, a ty se s ním uvidíš minimálně. Prosím, zkus se nad tím alespoň zamyslet.“

Trochu jsem Richarda obměkčila.

„No tak dobře, Alice, budu o tom přemýšlet. A teď si pojď zaplavat, je hrozný vedro.“

Se smíchem jsme se rozeběhli do vody. Richard ve mně vzkřísil malou jiskřičku naděje, že by naše situace měla řešení, a mohli bychom bydlet spolu.

Neděle uběhla rychle, a ani jsem se nenadála, nastal večer.

Stála jsem smutně na autobusovém nádraží směr Praha. Nesnášela jsem tyhle nedělní večery, kdy jsme se museli rozloučit. Richard

mě objímal a hladil po vlasech. Zbývalo pět minut do odjezdu autobusu. Čekali jsme tiše, v objetí, ale každý se svými vlastními myšlenkami.

„Přemýšlel jsem,“ prolomil ticho Richard. „Asi máš pravdu. Zkus se zeptat rodičů, jestli bychom u nich mohli bydlet. Bylo by to určité řešení. Třeba bych v Praze našel dobře placenou práci, a mohli bychom se rychleji osamostatnit.“ Jeho slova mi zněla jako píseň. Radostí jsem vykřikla, až se po nás lidé začali otáčet.

„Zkusím to! Teď se mi bude odjíždět mnohem snáz. Ještě dnes se jich zeptám, a zavolám ti, jo?“

Bylo krátce před desátou hodinou večer, když jsem celá uřícená dorazila domů. Spěchala jsem, protože jsem se chtěla co nejdříve dozvědět názor rodičů. Brácha jako vždy nebyl doma, a mamka s tátou se dívali v obýváku na televizi. „Vítej doma, tak jak ses měla?“ přivítali mě srdečně.

Rychle jsem jim převyprávěla pár zážitků z víkendu a pak jsem vážně řekla: „Mami, tati, potřebuju s vámi mluvit o něčem důležitém.“

Oba se na mě významně podívali, a táta vypnul televizi.

„Tak spusť,“ pobídl mě.

Hledala jsem ta správná slova a po chvíli jsem se rozpovídala: „Víte, že se s Richardem máme moc rádi. Myslím, že jsem našla toho pravého, a on to cítí stejně. Chtěli bychom spolu bydlet. To věčné dojíždění mě už strašně unavuje. Vidíme se jenom o víkendech a přes týden výjimečně. Mysleli jsme, že by… Teda, byl to můj nápad. Napadlo mě, jestli by se k nám mohl Richard nastěhovat. Bylo by to jenom na čas, než si našetříme na vlastní bydlení, nebo alespoň na nějaký podnájem.“

S tlukoucím srdcem jsem čekala, co tomu naši řeknou. Mamka se usmála a řekla: „Je pravda, že každou neděli večer jsem jak na trní a čekám, kdy přijdeš. Samotnou mě to už taky napadlo, a dokonce jsme o tom s tátou mluvili. Ale chtěli jsme, abys s tím přišla sama.“

„Takže tady můžeme bydlet?“ vydechla jsem překvapením.

„Ano, můžete,“ řekl laskavě táta. „Víš, že máme Richarda rádi. Byt je velký dost, snad se sem nějak vejdeme. Jenom se bojím, aby spolu vycházeli s Petrem.“

„Já vím, taky z toho mám trochu strach,“ povzdechla jsem si, „snad to nějak půjde.“

Popřála jsem jim dobrou noc, rychle se osprchovala, a pak jsem nedočkavě vytáčela Richardovo číslo.

„Vyšlo to,“ vyhrkla jsem místo pozdravu, „můžeme tu bydlet. Naši souhlasili. Tak kdy se nastěhuješ?“

Richard se rozesmál: „Ne tak zhurta, Ali. Vyřiď rodičům, že jim děkuju, jsou fakt perfektní. Ale nejdřív musím v práci oznámit, že končím. A vím skoro určitě, že mě nepustí hned. Kde by tak rychle našli náhradu?“

„Nevadí, to už nějak vydržíme. Důležité je, že budeme konečně bydlet spolu!“ zašeptala jsem.

„Ano, taky se na to moc těším,“ odpověděl Richard, „ale teď už musím jít spát. Víš, že ráno brzy vstávám.“

Ležela jsem v posteli s úsměvem na tváři a nemohla jsem usnout. Představovala jsem si, jak to bude krásné, až budeme s Richardem spolu, a nebudeme muset dojíždět. Jasně, občas budeme muset zajet do Javorova navštívit jeho matku, ale pak zase oba pojedeme společně k nám domů, do Prahy.

Musela jsem s Richardem souhlasit, že ho jistě jeho zaměstnavatel nepropustí hned. Poté, co Richard vystudoval

fakultu tělesné výchovy a sportu, začal pracovat jako fyzioterapeut

v okresním městě na poliklinice. Rychle se rozkřiklo, jak je

šikovný, a během pár měsíců měl tolik pacientů, že nové už

nemohl přijmout. Práce ho bavila, ale peníze neměl takové, jaké by si představoval. Třeba by si mohl v Praze časem zařídit soukromou praxi. Hned zítra mu to musím zavolat, stačila jsem si ještě pomyslet předtím, než jsem usnula.

Neštěstí nechodí po horách, ale po lidech. Tohle přísloví samozřejmě znám.

Ale nikdy bych si nepomyslela, že pocítím pravý význam tohoto rčení sama na sobě. Lépe řečeno, týkalo se to celé naší rodiny.

Uběhly asi dva týdny od chvíle, kdy rodiče souhlasili s nastěhováním Richarda k nám. S nadšením jsem se vrhla do drobných úprav v mém pokoji, aby si můj milý měl kam dát své věci a aby se zde opravdu cítil jako doma.

Ušila jsem nové závěsy, koupila nové povlečení, zkrátka jsem chtěla udělat vše pro to, abych Richarda co nejlépe v jeho novém domově přivítala.

Jak jsme předpokládali, Richard dostal od svého zaměstnavatele dvouměsíční výpovědní lhůtu, ale brali jsme to z té lepší strany. Alespoň stihneme vše připravit a zařídit, než se nastěhuje. Dokonce i můj mladší brácha Petr nijak neprotestoval, když se dozvěděl, že Richard bude bydlet u nás.

A pak se to stalo. Jednoho sobotního rána, právě když jsem se připravovala na odjezd do Javorova, někdo zazvonil. Táta šel otevřít, a s někým se hlasitě bavil. „Ne, já vás dovnitř prostě nepustím,“ zakřičel.

Podívaly jsme se s mamkou na sebe, a rychle přispěchaly do předsíně. Ve dveřích stáli dva vysocí muži, a domáhali se vstupu dál do bytu.

„Co se děje?“ ptala se mamka vyděšeně.

„Tady pánové jsou exekutoři a tvrdí, že nám přišli zabavit majetek. Prý máme vysoké dluhy. Větší nesmysl jsem neslyšel.“

„Kdybyste nás nechal domluvit,“ hlasitě řekl jeden z nich, „dozvěděl byste se, že exekuční příkaz je na jméno Petr Kovář. A podle rodného čísla usuzuji, že to bude zřejmě váš syn.“

Táta zalapal po dechu, opřel se o dveře, a začetl se do papírů, které mu podával jeden z exekutorů. Nastala chvíle trapného ticha.

Poté táta tiše řekl: „Ano, je to můj syn. Ale to musí být nějaký omyl. To přece není možné.“

„Pane,“ řekl mírně druhý muž, „víte, kolik takových případů jsme zažili?

Synáček nadělá dluhy, a rodiče o tom vůbec nevědí. A teď nás, prosím, pusťte dovnitř. Nebo máme zavolat policii?“

Táta se zahleděl do tmavých očí vysokého muže.

„To nebude nutné, pojďte dál.“

My s mamkou jsme nebyly schopné slova. Nevěřícně jsme sledovaly tátu, co to vůbec dělá. Stál v chodbě jako hromádka neštěstí a kroutil hlavou. Pak se najednou vzpamatoval a šel do Petrova pokoje. Otevřel dveře tak prudce, že narazily do zdi a vysypalo se z nich sklo.

„Nechceš mi něco vysvětlit?“ zařval, až jsem se lekla.

V bratrově pokoji byly ještě zatažené závěsy a on tvrdě spal. Včera byl pátek, musel přijít určitě až k ránu. Prozrazoval to také všudypřítomný pach alkoholu a zakouřeného oblečení.

„Slyšíš mě, co ti říkám? Vylez z tý postele, okamžitě!“ znovu zařval táta a šel roztáhnout závěsy.

Petr se začal probouzet. Malátně se posadil.

„Co je?“ řekl ospale, „hoří snad?“

„Kdyby hořelo, tak by to snad bylo lepší,“ odsekl táta.

„Jak mi vysvětlíš tohle?“ vykřikl, a ukazoval Petrovi složku papírů od exekutorů. Bratr si mnul oči a nahlas zívl.

„Tak slyšíš mě?“ opět zařval táta a divoce zatřásl jeho

rameny.

To ho skutečně probralo a začal číst v dokumentech. Pak

složil hlavu do dlaní. Všichni jsme se na něj upřeně dívali. Najednou se hlasitě rozbrečel.

„Je mi to strašně líto,“ ozývalo se mezi vzlyky, „chtěl jsem vám to říct už dávno. Ale nešlo to. Jsem srab, nešlo to.“

Všichni jsme na sebe nevěřícně hleděli. Vůbec jsme nechápali, o co jde!

„Co jsi nám chtěl říct?“ zeptal se táta o poznání smířlivějším tónem.

Petr se díval do země, po tvářích mu tekly slzy. Neodvažoval se na tátu podívat.

„Vzal jsem si půjčku. Potřeboval jsem prachy. Ze začátku jsem ji splácel, ale pak jsem zjistil, že to neutáhnu, tak jsem si vzal další půjčku, abych uhradil tu předchozí. A pak v jiné bance další, a už jsem se v tom vezl.“

Táta zbledl v obličeji, až jsme s mamkou dostali strach o jeho zdraví. Sedl si na židli a lapal po dechu.

Pak se klidně zeptal: „Na co jsi ty půjčky potřeboval?“

Brácha se znovu rozbrečel a kroutil hlavou.

Táta zase zařval: „Odpověz mi, na co sis půjčoval peníze?“

Petr zvedl hlavu a nenávistně sykl: „Na automaty. Jsem debil, vím to, ale už jsem v tom až po uši. Hrál jsem bedny! Tak, a je to venku. Ze začátku jsem i něco vydělal, ale potom jsem byl ve ztrátě, a chtěl jsem to dostat zpátky. Pak jsem tomu propad, hraju teď každej den. Jsem hajzl, vím to, tak to

řekni.“

Táta upřeně hleděl na Petra a hrozivě se mračil. Pak se napřáhl a dal bráchovi takovou facku, až upadl zpátky na postel.

„Jak jsi nám to mohl udělat?“ zašeptal, a odešel do kuchyně, kde už exekutoři pilně vykonávali svou práci.

Mamka začala brečet a následovala tátu. Já jsem stála jako solný sloup.

Nebyla jsem schopná uvěřit tomu, co jsem slyšela. Bylo to jako zlý sen. Věděla jsem, že bratr není žádný svatoušek, ale tohle by mě nikdy nenapadlo.

Petr si otřel tváře a zle se na mě obořil: „Co tady stojíš? Řekl jsem přece, že jsem debil. Co chceš ještě slyšet?“

Jen jsem zakroutila hlavou. Bylo zbytečné cokoli dodávat. Odešla jsem za našima do kuchyně. Exekutoři zabavovali snad všechno, co jim přišlo pod ruku. Vše pečlivě polepovali zářivými nálepkami a k tomu sepisovali seznam.

Z kuchyně se přesunuli do obýváku. Máma s tátou seděli odevzdaně na sedačce. Když táta viděl, jak polepují jeho vysněnou plazmovou televizi, zlostně zaťal zuby. Mamka ho pořád držela za ruku a chlácholila, i když ona sama nebyla schopná přestat brečet. Sedla jsem si k nim a všichni jsme se pevně

drželi za ruce. Takhle jsme vydrželi snad čtvrt hodiny, snad hodinu? Nevím.

Ze zamyšlení nás vytrhl až hlas jednoho z exekutorů: „Jsme hotoví, pane Kováři. Jen připomínám, že nyní máte zákaz jakkoli nakládat se zabaveným majetkem, nemůžete ho tedy prodávat, převádět na další osoby, ani darovat. Během deseti dnů si pro nábytek přijedou stěhováci, samozřejmě doprovázeni pracovníkem exekutorského úřadu, a vše odvezou. Na shledanou.“

Konečně odešli, a my se trochu vzpamatovali. V bytě bylo ticho, jen z bratrova pokoje se ozývalo bouchání skříní a šuplíků. Táta vstal a šel za ním, my s mamkou jsme ho poslušně následovaly. Bratr si balil věci do velké tašky.

„Kam si myslíš, že jdeš?“ obořil se na něj táta.

„Pryč. Pochybuju, že tady někdo o mou přítomnost stojí,“ odsekl Petr.

„Takhle se mnou nemluv!“ opět zařval táta, „děláš, jako bych za to snad mohl já.“

„To jsem přece neřekl,“ vykřikl Petr. „Hele, vypadnu odsud, bude to pro všechny lepší,“ dodal ještě, a během pár minut byl pryč.

„Kam jdeš?“ volal za ním táta na schodech, ale mamka ho jemně postrčila zpět do bytu: „Pojď, nebudeme tady dělat sousedům divadlo.“

Po bratrově odchodu byl táta ztrápenější ještě víc. Držel si ruku na prsou a byl celý bledý. Mamka ho starostlivě pozorovala.

Bylo mi strašně. Cítila jsem se trapně za bratra a bylo mi líto našich. Hned jsem zavolala Richardovi, že tento víkend nepřijedu. Když jsem mu řekla, co se stalo, nevěřil svým uším.

„Pozdravuj rodiče, a držte se. Kdybys cokoli potřebovala, zavolej!“ řekl ještě nakonec.

U nás doma nastaly smutné dny. Byli jsme bez nálady, smutní, naštvaní. I přes to všechno byl ale na prvním místě strach o Petra.

Neřekl nám, kam jde, a svůj mobil nezvedal. Volali jsme pár jeho kamarádům, na které jsme sehnali číslo, ale všichni tvrdili, že o něm nic neví.

Hned v pondělí jsme se všichni vydali na exekutorský úřad, aby nám všechno ještě jednou, pokud možno v klidu, vysvětlili. Přijala nás celkem milá paní a vzala nás k sobě do kanceláře. Důkladně prohlížela veškeré podklady a dlouho se dívala do počítače, než nám oznámila další neradostné zprávy.

„Ano, váš syn má dluhy v celkové výši 1 567 950 Kč. To bohužel znamená, že zabavené věci nepokryjí ani čtvrtinu dluhů. Je mi to moc líto, ale počítejte s tím, že vám bude zabaven i byt.“

Byli jsme z té částky v šoku. Mamka nebyla schopná slova, táta jen lapal po dechu.

„Ale kde jsou všechny ty peníze, které si půjčil? Přece je všechny nemohl prohrát v automatech.“

Úřednice si sundala brýle a soucitně řekla: „Nevím, kde ty peníze jsou, ale na účtu je nemá. První, co se dlužníkovi obstaví, je jeho účet, a také se začnou provádět srážky ze mzdy. Na účtu váš syn neměl skoro nic, a asi je již několik měsíců nezaměstnaný, protože výplata už mu nechodí.“

Táta vykulil oči: „Cože? Vždyť každé ráno odcházel do práce.“

„Pane Kováři,“ pokračovala úřednice, „pokud je opravdu závislý na automatech, tak vám nejspíš lhal. A místo do zaměstnání chodil hrát automaty.“

Nebylo již třeba nic dodávat, vše bylo řečeno. Rozloučili jsme se s úřednicí a zdrceně odcházeli domů. Domů? Jak dlouho to ještě bude náš domov?

2. díl

VŠECHNO ZLÉ JE

PRO NĚCO…?

Během následujících dnů mi rychle začaly docházet následky bratrova jednání. Přijdeme o nábytek, o byt. Přijdeme o všechno.

Tím pádem se můj sen o společném bydlení s Richardem rozplynul jako pára nad hrncem. Ale to bylo v tu chvíli to poslední, co bych řešila. Ještě totiž nebylo všem špatným zprávám konec.

Asi po týdnu od návštěvy exekutorů se táta doslova sesypal, musel si dojít k lékaři pro prášky na uklidnění a na spaní. Mamka na tom nebyla o moc lépe.

A potom u nás zazvonil cizí chlap. Ukázalo se, že to je bratrův bývalý zaměstnavatel.

Vtrhl do bytu jako velká voda a ptal se po Petrovi.

„Co zase provedl?“ unaveně se ptal táta.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Tiráž

1

2