Mirka Manáková

SLZY PRO ARABA

NAŠE VOJSKO

2021

Poděkování

Děkuji vám, milí čtenáři, že jste si tuto knihu přečetli až do konce. Pokud vás zajímá, jak budou osudy jejích hrdinů pokračovat, v brzké době se můžete těšit na druhou část – volné pokračování tohoto příběhu.

Děkuji!

Copyright © 2021 by Mirka Manáková

Translation © 2021 by Libor Hlaváček

Cover and layout © 2021 by Q POINT

Czech edition © 2021 by NAŠE VOJSKO

All rights reserved

ISBN 978-80-206-1911-2

1. KAPITOLA

„Musíme se setkat, Sáro. Přijedu za tebou.“

Úžasem se jí rozšířily zorničky. Tak moc by ho chtěla vidět naživo!

„Opravdu bys kvůli mně vážil cestu z Dubaje?“

„Že váháš! Přijedu co nevidět a přivezu ti diamanty.“

„Diamanty? Mně?“

„Proč se divíš? Ty si je přece zasloužíš!“

„Nemám slov. Ještě žádný muž mi nedaroval diamanty.“

„Protože žádný si tě nevážil tak, jako si tě vážím já.“

Sáře se vzrušením silně rozbušilo srdce. Mohlo by jejich virtuální přátelství přerůst do něčeho většího? Na Facebooku si psali už několik měsíců, ale nikdy by si nepomyslela, že by za ní jednoho dne přijel.

Ten muž s ní byl, ať již ráno nebo večer, sice jen přes internet, ale i tak to pro ni znamenalo velmi mnoho. Neustále jí psal nebo telefonoval. I když předtím neměla anglický jazyk ráda, teď ho zbožňovala. Díky němu. Jestliže kdysi vztahy na dálku pohrdala, dnes to cítila jinak. Vytvořilo se mezi nimi silné pouto. Tak silné, že ostatní věci vytlačilo na vedlejší kolej.

Stal se součástí jejích myšlenek.

Života.

Dne a noci.

Pronásledovaná jeho hlasem už ani nedokázala spát, protože ve vzduchu visela otázka, jestli je to ten pravý. On tvrdil, že ano, i když naživo se nikdy nepotkali. Na začátku si myslela, že jen žertuje, ale on ji každým dnem přesvědčoval o opaku. A teď se to změní. Přijede za ní a jejich pouto se ještě více prohloubí.

Cítila to.

Měla ho plnou hlavu.

***

„Sára se v poslední době chová mimořádně divně,“ prohodil jen tak mezi řečí Samuel. Jeho dcera mu dělala starosti. Sice měla devatenáct, ale hlavu stále nosila v oblacích.

„Ale jdi, mně připadá normální.“ Anna nabrala manželovi pořádnou porci guláše a položila talíř na stůl. „Dáš si i ty, Dominiku?“ upřela zkoumavý pohled na syna.

„Děkuji, už jsem jedl.“

„A kde je vlastně Sára? Proč s námi nevečeří?“ zamračil se Samuel.

„Ve svém pokoji,“ odvětila Anna.

„Kdy naposledy seděla s námi u stolu? Už ani nevím, že mám dceru. Stále je zavřená v pokoji a skoro s námi nemluví.“

„Přestaň, Samueli. Je ještě mladá, má svůj svět.“

„Je už dospělá, tak ať se podle toho i chová!“ rozčiloval se jako obvykle.

„Otec má pravdu, Sára je jako malé děcko,“ vmísil se do hovoru Dominik.

„Tak to ti pěkně děkuju!“ ozval se najednou zlostný hlas Sáry, která si jejich rozhovor nechtíc vyslechla. „Tak ty mě pokládáš za děcko? To jsem si o tobě nemyslela!“

„Tak jsem to nemyslel.“ Dominik se cynicky ušklíbl.

„Jsi fakt odporný!“

„A ty jsi hysterka!“

Samuel třískl pěstí do stolu. „Dost bylo hádek! Sáro, sedni si a najez se s námi.“

Zvedla oči v sloup. „Byla jsem sice hladová, ale právě mě přešla chuť.“

„I tak si sedni, chci s tebou mluvit!“

Přísný otcův pohled přinutil Sáru poslechnout. Škaredě se podívala na bratra a posadila se vedle něj. Anna, stojíc u sporáku, upřela na dceru prosebný pohled. Nechtěla, aby se znovu hádali. Sára byla temperamentní a výbušná jako Samuel a Anna se nejednou stávala svědkem jejich hádek. Měla to těžké, protože nevěděla, na kterou stranu se má postavit. Přece jen, Sára už nebyla malé děvčátko, ale mladá žena, což však Samuel jako by nedokázal pochopit. Naposledy vyváděl před rokem, když začala randit s mužem, který byl skoro o dvanáct let starší než ona. I kdyby jí ten vztah zakázal, Sára by si už našla způsob, jak se s Patrikem tajně setkávat. A také to dělala. Chodila k němu domů. Nemohli ji přece přivázat k posteli a nikam nepustit.

„Však počkej, uvidíš, až ji ten grázl přivede do jiného stavu!“ vykřikoval tehdy Samuel. Naštěstí se jeho slova nenaplnila a všem se ulevilo, když to Sára nakonec s Patrikem skončila.

„Rozešla jsem se s ním. Už jsi spokojený, tati?“ hleděla na něj s výčitkou.

„Jsem spokojený, protože to není chlap pro tebe. Zasloužíš si lepšího.“

„Ale nepovídej. A kdo by to měl podle tebe být?“

„Neměl by být starší než ty o víc než tři roky. Neměl by kouřit a pít jako ten tvůj Patrik. Proč jsi ho vlastně nechala? Myslel jsem si, že je to láska až za hrob.“

„To tě nemusí zajímat,“ odsekla tehdy Sára. Když Patrikovi oznámila, že s ním končí, ani to s ním nehnulo. Zůstala by s ním, ale ubližoval jí svým odmítavým chováním. Najednou po ní přestal toužit, ozýval se stále méně, a když se setkali, měla pocit, že ji vůbec neposlouchá. A nejvíc ze všeho jí vadilo, že už od něho nedostávala tolik dárků jako kdysi. Možná měl otec pravdu a dobře ho odhadl, jenže to ještě neznamenalo, že teď jí bude vybírat partnera. Od rozchodu s Patrikem uběhlo už několik měsíců a Sára na něj úplně zapomněla. Vždyť proč by se měla trápit kvůli někomu, kdo o ni nestál? Navíc i tak se jí bude stýskat po jeho penězích, za které si ji kupoval. Ze vzpomínek se vrátila do reality a upřela své modré oči na otce, který se tvářil nekompromisně.

„Oč jde?“ zahleděla se na něj tázavě.

„Rád bych věděl, co celé dny děláš ve svém pokoji.“ Samuel si založil ruce na prsou a opřel se zády o opěradlo židle.

„Hledám si práci,“ použila jako obvykle lež.

„Celé dny? Vždyť z toho pokoje už pomalu ani nevycházíš.“

„Ale tati, víš ty vůbec, jak je to dnes náročné najít si práci? Není to tak jednoduché.“

„Pokud chce člověk pracovat, práci si najde vždycky. Aspoň se ti už něco rýsuje?“

„Zatím ne,“ pokrčila rameny. Ve skutečnosti se celé hodiny věnovala Hassanovi. Její arabský přítel byl milý a romantický, zahrnoval ji vší svou pozorností. A měl mnoho peněz. Alespoň to tvrdil. Diamanty si přece jen tak někdo koupit nedovolí.

„Pokud bys šla na výšku jako já, měla bys po problému,“ ozval se Dominik a ignoroval sestřin nazlobený pohled. „Vím, pro tebe je lehčí najít si bohatého milence,“ zasmál se posměšně.

„Sklapni,“ procedila skrze zuby Sára. Školu nesnášela a byla ráda, že vůbec odmaturovala. Ironická poznámka o bohatém milenci se však na ni hodila. No a co? Takoví ti chudáci, kteří pracovali od úsvitu do soumraku za pár drobných, ji věru nezajímali.

Věděla, co ji čeká. Otec na ni bude tlačit, bude ji porovnávat s Dominikem. Že on chodí na vysokou, že chce něco v životě dokázat, ale ona ne. Vždycky je srovnával. Pokaždé slyšela, že Dominik je ten lepší a ona ta špatná. Tvrdohlavá a neposlušná dcera, která si všechno dělala po svém. Cítila, že je to jen časovaná bomba.

„Měla by sis vzít příklad ze svého bratra,“ zahučel Samuel. Už zase. Vjela do ní zlost.

„Jistěže! Je mi úplně jasné, že Dominik je moudrý a šikovný a nedělá žádné chyby, zatímco já jsem hloupá a líná. Že já jsem se vůbec narodila!“ Prudce se postavila a rozběhla se do svého pokoje, ve kterém se zamkla. Chtěla mít ode všech svatý pokoj. Krátce nato Anna zabušila na dveře.

„Sáro, otevři ty dveře!“ křičela.

„Nechej mě na pokoji, mami!“

„Otec to tak nemyslel.“

„Proč se ho zastáváš? Copak nevidíš, jak visí na Dominikovi a mě nesnáší?“

„Ale tak to není!“ Anna se zoufale dobývala do dceřina pokoje, ale neúspěšně. Sára ani po několika minutách dveře neotevřela. Namísto toho zapnula notebook a napsala Hassanovi. On jediný měl pro ni pochopení.

„Potřebuju tě. Už nedokážu žít s našimi.“

„Co se stalo, drahá?“

„Jenom to, že mě nikdo nemá rád.“

„Já tě přece miluji, Sáro.“

„Ach, Hassane, ani nevíš, co pro mne tvá slova znamenají. Už se nemůžu dočkat, až tě konečně uvidím naživo.“

„Bude to brzy. Za dva dny přiletím na Slovensko.“

„Už za dva dny?“

„Ano, Sáro. A přinesu ti diamanty, jak jsem slíbil.“

2. KAPITOLA

Sára se potřebovala někomu svěřit. O jejím virtuálním příteli nevěděl nikdo, ale dnes si řekla, že se s ním pochlubí kamarádce Leně. Vždyť Lena se neustále chvástala, když se kolem ní motal někdo nový, tak proč by nemohla i ona? Během střední školy chlapci obletovali hlavně blonďatou Lenu a Sára zůstávala v pozadí. A jak by také ne, když ve srovnání s krásnou kamarádkou vyhlížela jako šedá myš.

Lena měla dokonalé štíhlé tělo, nádhernou tvář a dlouhé vlasy.

Stačilo, že se jen usmála, a všechny odzbrojila. Sáru to vždycky stálo o mnoho víc námahy, aby si jí nějaký muž vůbec všiml. Kaštanové vlasy nosila většinou sepnuté gumičkou a měla pár kilo navíc, což jejímu svědomí rozhodně neprospívalo. Ještěže existoval mejkap a všechny ty výmysly z celého světa, kterými se dalo zkrášlit. Ale ani tak se s Lenou nemohla porovnávat. Byli sice muži, kteří dokázali její křivky ocenit, ale ti neměli dostatečně tučné bankovní konto, aby si jich mohla pro změnu všimnout ona. Lena na ni čekala na terase jejich oblíbené kavárny.

„Ahoj.“ Sára si sedla proti ní.

„Co se děje tak důležitého, že ses musela se mnou tak nutně setkat?“ zeptala se Lena bez pozdravu. Dnes neměla chuť na sáhodlouhé debaty, ale po Sářině rozvášněném telefonátu ji celkem zajímalo, o co jde.

„Musím ti něco říct,“ začala tajemným hlasem Sára.

„Tak mluv.“

„Už delší čas si píšu s jedním mužem.“

„No a? Na Facebooku jsem i já a taky mi píše celý houf mužů.“ Lena zvedla pyšně bradu.

„Ale u mě je to jiné.“

„Prosím tě, přejdi k věci, nebo mě unudíš k smrti.“ Lena udělala grimasu a znechuceně si zapálila cigaretu. Běžela sem kvůli Sáře, jako kdyby hořelo, a ona jí řekne tohle? Myslela si, že se dozví něco zábavnějšího.

„Tak mě dobře poslouchej! Je to Arab a pochází z Dubaje. Zítra za mnou přiletí,“ zdůraznila Sára.

Lena se rozkašlala. „Prosím?“ Nevěřícně na ni civěla. Sára se ušklíbla. Tak přece jen ji konečně zaujala.

„Ty se chceš setkat s Arabem? Zbláznila ses?“

Sára čekala, že v kamarádčiných očích objeví závist, ale to, co se tam zrcadlilo, bylo spíše zděšení.

„Co je na tom? Chci ho vidět naživo, protože se mi velmi líbí. A asi k němu začínám něco cítit.“ Poslední slova vyslovila v rozpacích a vzápětí jich zalitovala. Lena si ji totiž posměšně přeměřila.

„Jsi normální? Zamilovat se do člověka, kterého vůbec neznáš?“

„Myslíš, že to není reálné? Vím o něm všechno.“

„Co všechno?“

„Má dvě sestry. Otec mu už zemřel, ale matka ještě žije. Je samostatný, finančně nezávislý, velmi milý a pozorný. Podniká. Vlastní pětihvězdičkový hotel v Dubaji.“

Lena zkřivila ústa do něčeho, co vypadalo jako komický škleb.

„Tak to víš o něm opravdu velmi málo. Jak jen můžeš být tak naivní ťulpas?“

„Přestaň! Znám ho dobře!“

„Ale prosím tě! Všechno si mohl vymyslet, aby si tě získal. Uvědomuješ si, jak to může být nebezpečné, setkávat se s Araby?“

„Proč by to mělo být nebezpečné? Ne všichni jsou teroristi, jak si myslí můj otec.“

„Možná že ne, ale jsou to utečenci, kteří si hrají na bohaté a budou ti zobat z ruky, jen aby dosáhli toho, co chtějí. Ještě tě nepožádal o ruku? Věř, že pokud to udělá, tak jenom proto, aby tady získal slovenské občanství.“

Sára obrátila oči v sloup. To samé říkal i její otec. Jací jsou ti muslimové zákeřní a jak klamou evropské ženy. Od Leny však čekala více pochopení.

„Hassan je jiný.“

„Hassan ti popletl hlavu.“

„Závidíš mi?“

„Bože, Sáro, proč bych ti měla závidět?“

„Tak například proto, že se o mě zajímá bohatý muž exotického původu?“ V Sáře to vřelo.

„Ve skutečnosti je chudý jako kostelní myš a tahá tě za nos.“

„To ty nemůžeš vědět!“

Lena se na ni vážně zahleděla. „Měla by ses vzpamatovat. Namísto toho, že lovíš idioty na Facebooku, měla bys raději se mnou vyjít do ulic. Pojďme na diskotéku. Tam je chlapů, kolik chceš, a možná i zazobanějších, než je ten tvůj Hassan.“

„O tom pochybuji. Tady žijí jenom nuzáci. A ti skuteční pracháči jsou už dávno ženatí. A diskotéky? Ty už mě nebaví. Nemám zájem o feťáky, kteří mě chtějí jen proto, aby mě za jednu noc přetáhli,“ ohrnula nos Sára. Rozhovor ji už unavoval. Očekávala od kamarádky jediné. Pochopení. A radu, co si má obléci na setkání s Hassanem. K tomu se však ani nedostala. Vstala od stolu, rozhodnutá odejít. Lenin postoj jí totiž na náladě nepřidával.

„Raději už půjdu domů.“

„Jak chceš.“ Lena od ní odvrátila pohled a něco si ťukala do mobilu. „Ale budu určitě zvědavá, jak vaše setkání dopadlo,“ dodala.

„Ozvu se ti.“

„Určitě se ozvi a neurážej se pro můj názor. Jenom mám obavy, rozumíš?“

Sára vystřihla grimasu. „Odkdy jsi tak starostlivá?“

„Dobře, už se nebudu starat, ale neplač mi potom, až ti nějaký magor zlomí srdce.“

„Hassan je jiný, cítím to.“

„Jen aby.“

***

Samuel využil dceřiny nepřítomnosti a rozhodl se prozkoumat historii na internetu v jejím počítači. Věděl, že tím porušuje její právo na soukromí, ale nedalo mu to. Sára se mu zdála každým dnem divnější, někdy ji slyšel, jak s někým telefonuje, ale jakmile vstoupil do jejího pokoje, hovor hned ukončila. Potřeboval si ověřit, jestli opravdu hledá práci, jak tvrdila. Podezření, že mu něco tají, v něm neustále rezonovalo. Otevřel notebook, zapnul ho a doufal, že ho nemá zaheslovaný. Neměla.

Displej se rozsvítil. Bez problémů se dostal do historie internetu. Hledal stránky nabízející práci, ale žádné nenašel. Místo toho objevil různé články o Spojených arabských emirátech. Konkrétně si prohlížela město Dubaj. Že by si o něm chtěla něco prostudovat? Zamračil se. Odkdy se Sára zajímá o muslimské země? V záložkách našel uložené sociální sítě. Připojil se na Facebook a ke svému překvapení zjistil, že heslo má uložené. Tak jen stlačil ok a dostal se do jejího profilu. Neměl by, věděl to, a na chvíli se zarazil, když si uvědomil, co dělá. Sára je přece dospělá žena. Tak proč měl pocit, že i tak si ji potřebuje prověřit? Přemýšlel. Je ještě nezralá a marnotratná, nedůvěřoval jí. Asi to byla otcovská intuice. Očima rychle proletěl zprávy v messengeru. Nenašel nic podezřelého, jenom banální rozhovory s kamarádkami. Málem se už odhlásil, když si všiml, že jí někdo napsal. Anglicky. Jakýsi Hassan.

„Jsi tu, princezno?“

Rychle se podíval na profil dotyčného a málem ho trefil šlak. Hassan Al Gala, žijící někde v Dubaji, mu zvedl krevní tlak. Asi třicetiletý chlapík na fotografii vyhlížel na pohled neškodně, a dokonce velmi sympaticky, ale navzdory tomu se mu sevřel žaludek. Proč si s ním Sára píše? Podíval se na jejich konverzaci v angličtině. Něčemu rozuměl a něco si musel přeložit. To, co se dozvěděl, se mu ani trochu nelíbilo. Ten hajzlík jí vyznával lásku a měl se s ní dokonce setkat! Četl dobře. Zítra za ní přicestuje. Chtěl odepsat, ale vtom vešla do pokoje Anna.

„Co to děláš?“ vyčítavě hleděla na manžela. „Ty si čteš Sářinu poštu?“

„A víš ty vůbec, co naše dcera dělá, že ji stále bráníš?“ vybuchl.

„Je to její soukromí, Samueli!“

Chytil Annu za ruku a stáhnul ji k sobě na kolena. „Podívej se, zítra za ní má přiletět nějaký Arab. Dohodla si s ním setkání!“

„Cože?“ Annu to překvapilo.

„Věděl jsem, že nám něco tají. Nehledala si práci, ale trávila čas na Facebooku dopisováním si s nějakým Arabem.“

„To není možné. Vždyť dobře ví, jaký máme na tyto lidi názor.“

„Zdá se, že ji náš názor nezajímá,“ podotkl ironicky.

Sára najednou vešla do pokoje a zůstala zaraženě stát.

„Tak už jsi doma,“ podíval se na ni otec pohledem tvrdým jako skála. Sára zpanikařila.

„Vysvětlíš mi, proč se mi hrabeš v počítači? Na to nemáš právo!“ Přiběhla ke stolu a zavřela notebook.

„Přinutila jsi mě k tomu. Kdo je Hassan?“

Vyschlo jí v krku.

„Je to můj kamarád.“

„Kamarád? Je to cizí člověk, Sáro!“

„Ale co by! Dnes přátelství fungují i ve virtuálním světě,“ oponovala.

„Ano? A co všechno o něm víš?“

„Proč mě zpovídáš?“ naježila se.

„Je muslim?“

V pokoji zavládlo ticho. Nemůže mu lhát. Určitě viděl jeho profil, i to, odkud pochází. Podívala se na matku. Anna jemně kývla hlavou a očima ji povzbuzovala, aby mluvila jen pravdu.

„Záleží na tom?“ upřela znovu zrak na otce, který balancoval na hranici zuřivosti. Přímo cítila jeho neviditelné skřípání zuby.

„Samozřejmě, že záleží. Nechci, aby se moje dcera zapletla s muslimem. Víš dobře, jak jsou ti lidé nebezpeční a nás křesťany nenávidí.“

„Tati, nepřeháněj. Ty vidíš jenom to, co je v televizi. Je rozdíl mezi radikálním muslimem a normálním muslimem, který žije stejný život jako my a netouží po násilí.“

„Ale neříkej! A kde bereš tu jistotu, že ten tvůj Hassan je takový neškodný? Řekněme, že není terorista, ale vyznává ti lásku, a přitom tě vůbec nezná. Zdá se ti to normální?“

Sára ztuhla. Kolik si toho její otec přečetl? Kdyby to byla tušila, pokaždé by si konverzaci s Hassanem smazala.

„Ty jsi mi četl i zprávy?!“

„Samozřejmě, že jsem je četl. Ale jenom ty ze včerejška. Raději si ani nebudu představovat, co všechno jste spolu probírali!“

Sáře se nahrnuly slzy do očí. Věděla, že pokud má otec změknout, tak nejdříve musí změknout ona. Když se rozcitlivěla, obvykle ustoupil.

„Chceš mi zakázat, abych se s ním setkala?“ zeptala se ufňukaně.

Anna položila svoji ruku na manželovo rameno. Pocítil její uklidňující dotyk a jeho zlost opadla. Věděl, co si Anna přeje. Aby se se Sárou nehádal, aby měl pro to děvče pochopení, protože už je dospělá, i když jemu se to tak nezdálo. Ještě stále mu připadala jako dítě, jen v ženském obalu. Anna mu často připomínala, aby Sáře víc důvěřoval. A když jeho dcera udělá ve svém životě chyby, poučí se z nich. I on byl přece mladý a vyváděl hlouposti. Tajně kouřil a dělal věci, o kterých rodiče netušili. Trpce si uvědomil, že Sára je po něm. Všiml si, že jí po tváři stekla slza a povzdechl si.

„Pokud se chceš setkat s nějakým pochybným člověkem, tak běž. Já jsem tě varoval,“ řekl mírněji. Sáře se rozjasnila tvář.

„To myslíš opravdu vážně? Nebudeš mi v tom bránit?“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Tiráž

1

2