Přeložila:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Kristen Callihan: Idol

Vydání první

Copyright © 2016 by Kristen Callihan

Published by arrangement with Brower Literary & Management

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2421. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Idol vydaného v roce 2016

Český překlad © 2021 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Cover design by Sarah Hansen, Okay Creations LLC

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1551-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1552-2 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Kristen Callihan

IDOL

VIP (1)

Poznámka autorky

Abyste viděli, kam míříte, musíte se občas podívat, odkud pocházíte. Killian a jeho kapela mají vlastní idoly, kteří pomáhali utvářet jejich muziku. Proto pochází většina písní, jež jsou v této knize zmíněné, ne z uplynulé dekády, ale z těch předchozích. Někteří z vás možná objeví nové skladby a jiní – jako já – si při nich třeba zavzpomínají.

A ještě jedna věc. Ostrov Collar, na němž Libby žije, je zcela smyšlený. Díky tomu jsem si mohla to místo a jeho obyvatele utvořit k obrazu svému. Pokud jste však zvědaví, jak by to tam mohlo vypadat, nejvíc se mu podobá Bald Head Island v Severní Karolíně.

Děkuju a ať se vám příběh líbí!

S láskou

Kristen

Věnováno Cobainovi, Bowiemu a Princovi – rockovým idolům, kteří pomáhali tvořit soundtrack mého života. Odešli příliš brzy.

Prolog

Hudba se může stát vaším přítelem, když zrovna žádného nemáte, vaší milenkou, když toužíte po pohlazení. Vaším vztekem, zármutkem, radostí i bolestí. Vaším hlasem, když jste svůj ztratili. A stát se právě tímhle, stát se soundtrackem života jiného člověka, je něco nádherného.

Killian James, frontman a kytarista kapely Kill John

Minulost

Killian

Zvíře je temperamentní bestie. V jednu chvíli vás miluje, v další nenávidí a vy nikdy nevíte, kterou tvář vám ukáže, dokud není až u vás. Pokud vás nenávidí, nedá se s tím nic dělat, jen to přetrpět a doufat, že přežijete, aniž by vás roztrhalo na kusy, a dostanete se do bezpečí. Když vás však miluje?

Zatraceně, to je ten nejkrásnější pocit na světě. Po takových okamžicích se Zvířetem bažíte. Žijete jen pro každé takové setkání. Stane se z toho váš způsob života. Váš životní cíl. Celý váš svět. A protože jste na něm závislí, možná ho začnete zároveň i maličko nenávidět.

Láska. Nenávist. Nic mezi tím. Žádná zlatá střední cesta. Jen výšiny a pády.

Je tam venku, čeká na mě. Tiše vrčí. Cítím to v kostech, ten mírný náboj, který jiskří ve vzduchu a roztřese zem pod mýma nohama.

Rozbuší se mi srdce. V žilách mi bouří adrenalin.

„Připravený na tanec s ďáblem?“ zeptá se Whip všech. Hltá láhev vody a volnou rukou si zuřivě bubnuje do kolene.

Ďábel, Zvíře, Milenka – všichni tomu říkáme jinak. Na názvu nezáleží. Patříme tomu a na krátký čas to patří nám.

Řev zesílí, doprovázený duněním. Buch, buch, buch. Moje jméno. Volají mě.

Killian. Killian.

Zhluboka se nadechnu a vstanu. Zamrazí mě po kůži a koule se mi stáhnou.

Odpovím na jeho volání. Vstoupím do světel a okamžitě do mě udeří vlna vzduchu a čiré energie.

Spalující, oslepující.

Zvíře křičí. Řve moje jméno.

Jsem jediný, kdo ho dokáže ovládnout. Zvednu ruce a dojdu k mikrofonu.

„Ahoj, New Yorku!“

Odpovědí je mi tak hlasitý jásot, až se zhoupnu na patách.

Uchopím kytaru do ruky. Její hladký krk mi přináší jak útěchu, tak příval adrenalinu. Přehodím si popruh přes hlavu. Whip začne bubnovat v rychlém rytmu a moje tělo se začne samo pohybovat. Jax a Rye se k nám přidají a svými tóny tvoří složitý vzor. Harmonii. Poezii zvuku. Řev vzdoru.

Začnu drnkat na struny a zvýším hlas. Mými žilami proudí hudba. Vytéká ze mě jako láva, rozpaluje vzduch a podněcuje bouři natěšených výkřiků.

Moc. Dává mi to takovou moc. Zvíře na to odpoví. Jeho láska je tak mocná, až se mi pták postaví a chloupky na zátylku naježí. Všechno, co představuju, vložím do svého hlasu, do svojí muziky.

Na krátký okamžik je ze mě bůh. Všemocný. Nekonečný.

Nic – absolutně nic – na celém světě nedokáže člověka takhle nabít. Nic podobného neexistuje. Tomuhle já říkám život.

Život má ovšem jednu ošemetnou vlastnost – dokáže se v jediném okamžiku změnit.

Stačí jediný krátký okamžik.

Aby…

to všechno…

skončilo.

Budoucnost

Libby

„O vašem vztahu s Killianem Jamesem bylo napsáno už mnoho, vy ani pan James o něm ovšem moc nemluvíte.“ Novinářka se na mě krátce, povzbudivě usměje a modré vlasy jí spadnou do očí. „Chtěla byste se k tomu vzhledem k vašemu včerejšímu vystoupení nějak vyjádřit?“

Usazená v chromovaném křesle potaženém kůží, v hotelovém pokoji zády k panoramatu New Yorku se při té otázce, kterou jsem slyšela už snad tisíckrát, skoro pousměju.

Pečlivá příprava mi to však nedovolí. Úsměv by naznačil buď souhlas, nebo že jsem se rozhodla povýšeně mlčet. Nechci jim prozradit ani jedinou maličkost a navzdory tomu, co si myslí naši kritici, jsme se s Killianem nikdy nerozhodli, že o svém vztahu budeme mlčet. Jen jsme do svého vztahu jednoduše nepustili veřejnost. Killian, kterého znám já, patří jen mně, ne jim.

„Svět už vše ví, nemám co dodat.“ To není tak docela pravda, ale aspoň částečně je.

Novinářka se usměje o něco dravěji – jako barakuda, která ve vodě vycítila krev. „Ale no tak, tím si nejsem tak docela jistá. Koneckonců vaši stranu příběhu neznáme.“

Nejradši bych se zatahala za manžetu bílé kašmírové tuniky. Bože, ten svetr – nebo i to moje zatracené spodní prádlo – stálo víc, než co jsem dokázala vydělat za rok, než mi vstoupil do života on.

Otočím hlavu a pohlédnu na láhve vody uložené ve stříbrném kyblíku s ledem – jedna tmavě zelená, jedna zlatá a další zdobená kamínky. Jeden z asistentů mi předtím hrdě prozradil, že ta zelená, prý dovezená z Japonska, stála víc než čtyři sta dolarů.

Nejradši bych se rozesmála. Můj život nabral pěkně bláznivé obrátky. Předtím jsem pila vodu z kohoutku, teď drahou značkovou. Mým novým domovem je tohle luxusní střešní apartmá.

A potom bych se nejradši rozplakala. Protože bez něj bych nic z toho neměla. A ani ta sebemenší drobnost z toho všeho neznamená nic, když ji s ním nemůžu sdílet.

Přikrade se prázdnota. Hrozí, že mě celou pohltí. Připadám si tak osamělá, že mě jedna moje část ponouká, abych chytila tuhle ženu za ruku, jenom abych ucítila dotek jiné lidské bytosti.

Potřebuju promluvit. Potřebuju, aby mě lidé slyšeli. Aspoň jedinkrát. A možná, jen možná, potom nebudu mít pocit, že se každou chvíli rozpadnu na kusy.

Znovu se nadechnu a stočím pohled k novinářce. „Co byste chtěla vědět?“

1. kapitola

Přítomnost

Liberty

Na mém trávníku leží vandrák. Možná bych tedy mohla použít lepší, politicky korektnější výraz. Osoba bez domova? Tulák? Ne, je to vandrák. Pochybuju, že je opravdu bez domova nebo bez peněz. Do svého současného stavu se určitě dostal spíš vlastním rozhodnutím než vlivem okolností.

Důkazem jeho finanční situace je obrovský černý chromovaný harley, který to napálil přímo do mého chudáka plotu a cestou s sebou serval i kus trávníku. Za to ovšem motorka nemůže.

Zpražím vandráka pohledem. Ne že by si toho všiml.

Leží rozvalený na zádech, paže rozhozené a očividně je úplně mimo. Asi bych si dělala starosti, jestli je mrtvý, nebýt toho, že se mu hruď pravidelně zvedá a klesá v hlubokém spánku. A asi bych se měla bát o jeho zdraví, podobný výjev jsem však už viděla. Víckrát, než bych chtěla.

Bože, ten smrdí. Důvod zápachu je zřejmý. Je celý zpocený. Černé triko má od zvratků.

Znechuceně zkřivím ret a rychle polykám, abych nezačala dávit. Obličej mu zakrývají prameny dlouhých hnědých vlasů, hádám ale, že ten chlápek bude mladý. Je velký, ovšem štíhlý a pokožku na pažích má napnutou. I kvůli tomu je na něj ještě depresivnější pohled. Je v nejlepším věku, ve skvělé formě, a přesto se zlil pod obraz. Nádhera.

Obejdu ho a mumlám si přitom něco o kreténských opilých řidičích. Za chvíli se vrátím s hadicí v ruce a pečlivě namířím. Z hadice vysokou rychlostí vytryskne proud vody a s uspokojivým zasyčením zasáhne svůj cíl.

Vandrák sebou škubne, vyletí do sedu, prská a máchá rukama kolem sebe, hledá zdroj svého utrpení. Nenechám toho. Chci ten smrad smýt.

„Padej z mého trávníku.“ Protože je špinavý úplně celý, namířím níž a zliju mu kalhoty i rozkrok.

„Do prdele!“ Hlas má hluboký, syrový. „Nech toho!“

„Jo… Ani nápad. Smrdíš jak žumpa. Fakt doufám, že ses nepodělal, protože tomu já říkám dno.“

Zvednu trysku hadice a namířím proud vody na jeho hlavu. Dlouhé tmavé vlasy se rozskočí do všech směrů a chlap začne prskat.

Potom zařve. Ten zvuk se mi odrazí v uších a zatraceně mě vyděsí. Muž je však příliš zesláblý na to, aby se udržel ve vzpřímené poloze. Přesto vymrští jednu svalnatou paži a odhrne si mokré prameny z obličeje.

Zahlédnu tmavé oči, jež se mu lesknou zmateným vztekem. Čas to tu zabalit. Zastavím vodu a skloním svoji zbraň. „Řekla jsem, ať padáš z mého trávníku.“

Zatne zuby. „Seš kurva magor?“

„Z nás dvou to nejsem já, kdo se tu celý pozvracený válí na cizím pozemku.“

Vandrák z mého trávníku se rozhlédne, jako by si až teď uvědomil, že je na zemi. Svého oblečení si nevšímá. Vzhledem k tomu, že se mu lepí ke kůži, si je nejspíš i bez pohledu na sebe vědom toho, v jakém je stavu.

„Dám ti tip,“ prohodím a položím hadici na zem. „Nedělej ze sebe takové klišé.“

To ho zarazí a vzhlédne ke mně. Po tvářích mu do hustých vousů stékají pramínky vody. „Neznáš mě dost na to, abys mě mohla strčit do škatulky.“

Odfrknu si. „To myslíš vážně? Zlitej jak prase, rozmlátil jsi motorku – mimochodem pochybuju, že na ní jezdíš jindy než o víkendech. Přerostlé vlasy, obličej, který celé týdny neviděl ostrý konec žiletky. Možná si ale myslíš, že jsi kdovíjakej drsňák.“ Pohlédnu na jeho paže. Silné, zvlněné pevnými svaly. „Tetování na tobě sice takhle nevidím, ale možná máš na zadku barevně vyvedené slovo ‚máma‘.“

Vydá neurčitý zvuk. Připomíná smích, avšak příliš plný vzteku na to, aby to znělo pobaveně.

„Kdo seš?“

Je působivé, jak silné opovržení je schopný do té krátké otázky vložit. Zvlášť vzhledem ke stavu, v jakém jsem ho našla. Pokora tomuhle chlapovi očividně dala sbohem a šáteček. Bohužel na rozdíl od puchu.

„Člověk, kterému jsi zničil pozemek. Nejradši bych ti jednu natáhla, ale nechci se přibližovat k tomu smradu.“ Otřu si mokré ruce o džíny a naposledy ho zpražím pohledem. „A teď padej, než zavolám policii.“

Už jsem namíchnutá. Po dlouhé příjezdové cestě odpochoduju k domu, místo abych odkráčela důstojně, jak jsem to měla v plánu. Je to ale příjemné, ten můj dupot mi připadá osvobozující. Posledních několik měsíců jsem se uzavřela do sebe. Ovládala jsem se.

Možná bych měla panu Arogantnímu opilci poděkovat.

Můj vděk se však nevztahuje na to, že se za mnou vydá. Což udělá. Koutkem oka si všimnu, že vstává. Zakymácí se, podaří se mu však udržet rovnováhu, strhne ze sebe triko a pleskne s ním o zem.

Striptýz. Bezva.

Přidám do kroku a nadávám si, že je ta cesta tak dlouhá – od chodníku je to k rohožce přede dveřmi dobrých šedesát metrů.

Spatřím další pohyb a přiletí ke mně jeho bota. Ohlédnu se. Vylekal mě. Jeho kalhoty zmizely. Míří ke mně něco přes metr osmdesát vysoký, šlachovitý, naštvaný nahatý muž. A vida, tak přece jenom má tetování, přesně jak jsem hádala. Nebo spíš má jedno obrovské tetování z propletených linií, které se mu táhnou po levém nadloktí a trupu.

Snažím se soustředit na tohle, a ne na jeho těžký dlouhý penis, který se mu při každém kroku kývá ze strany na stranu jak kyvadlo.

Ohlédnu se přes rameno. „Ještě krok a zastřelím tě.“

„Že ty máš brokovnici, co, slečno Elly May?“ odsekne. „A pak kdo je tu chodící klišé. Už ti zbývá jenom navlíknout lacláče a žvýkat stéblo slámy.“

Nemůžu si pomoct a otočím se. „Podle tebe jsem nějaký vesnický balík?“

I on se zastaví. Ten vandrák z mého trávníku tu postává s rukama v bok, aniž by se jakkoli styděl za svoji nahotu, a hledí na mě, jako by mu patřil celý svět. „Chceš mi tvrdit, že nic takovýho nejsi, koláčku?“

Přes kůži mi přejede žár. Dojdu přímo k němu – teda ne zas tak blízko, protože pořád nechci cítit ten smrad. Takhle zblízka můžu přiznat, že nevypadá zas tak špatně. Když pominu vousy, krví podlité onyxové oči a pokožku pomačkanou kocovinou, má výrazné, ale pravidelné rysy a řasy tak dlouhé, že by mu nejedna holka záviděla. To mě naštve ještě víc.

„Podívej, kamaráde, stalkovat nahatý jakoukoli ženu může být považováno za akt sexuálního zastrašování.“

Odfrkne si. „To dost vypovídá o tvém sexuálním životě, Elly May. Ale neboj. I kdybych o tebe měl byť jen sebemenší zájem, stejně se mi ze všeho toho chlastu nepostaví, tak se nemusíš bát.“

„Stává se ti to často, že jo?“ Nakrčím nos. Nehodlám se odvrátit. „A to mluvíš o mých postelových deficitech.“

Zalesknou se mu oči. Přísahala bych, že se snaží nerozesmát. Místo toho se ušklíbne a podrážděně povytáhne ret. „Dej mi hoďku a kafe a pak to můžeme probrat, jestli máš zájem.“

„Za chvíli po mně snad budeš chtít i snídani.“

Obličej se mu rozzáří přidrzlým úsměvem. „No, když už o tom mluvíš…“

„Víš, co mě štve ze všeho nejvíc?“ vyštěknu.

Svraští obočí, jako by ho můj výbuch zmátl. „Co?“

Vysloví to, jako by mě dobře neslyšel, ne jako odpověď na moji otázku. Stejně mu však odpovím.

„Mohl jsi někomu ublížit. Mohl jsi ublížit mně, nebo jsi mohl v opilosti smést po cestě nějakého nevinného člověka.“ V srdci se mi usadí zármutek. „Mohl jsi někoho připravit o život a další zničit. Nechal bys tu lidi, kteří by se museli s následky tvých činů poprat.“

Zbledne a rychle mrká očima s těmi absurdně dlouhými řasami.

„Chceš se zabít?“ vyštěknu. „Tak to udělej jinak –“

Hlas mi odumře, když zavrčí a doslova na mě vycení zuby. Udělá krok mým směrem, jako by se na mě chtěl vyřítit, místo toho se však zastaví. „Neopovažuj se… Nemáš kurva ani ponětí, co jsem…“ Celý popelavý na mě hledí ze své majestátní výšky.

Zíráme na sebe, zatímco se přede mnou kolébá, bledý a roztřesený, vztek v něm bublá, až se mu lesknou oči.

Právě tahle bolestí poháněná zuřivost mě zarazí natolik, že si ostatních varovných znamení vůbec nevšimnu.

„Nic nevíš…“ Ztěžka polkne.

Až v tu chvíli mě napadne, že mám problém. O krok couvnu, je však příliš pozdě. Trávníkový vandrák se předkloní a vyzvrací. Přímo na mě.

Šok mě na krátký mučivý okamžik přimrazí na místě. Do nosu mě udeří nová vlna smradu. Přinutím se vzhlédnout a podívat se na toho člověka, který mě už tak dost potrápil. Hlavou se mi honí tisíc všemožných nadávek, skrz zaťaté zuby však ucedím jen jedinou větu.

„Nenávidím tě.“

Killian

Když vám žena obvykle s mrazivým pohledem v očích oznámí, že vás nenávidí, dává si potom pozor, abyste se k ní už nikdy nepřiblížil.

S Elly May a tou její pekelnou hadicí nic takového.

Fajn, právě jsem ji poblil, takže asi přece jenom má důvod mě nenávidět. Velmi dobrý důvod.

Nikomu jsem se už roky za nic neomluvil. Tichý hlas v mojí hlavě mi radí, že bych to měl udělat právě teď. Hlas však zanikne ve whisky, která mi šplouchá v hlavě. Sakra, všechno se točí – země, můj mozek i moje krev. V uších mi zvoní.

Konec ukázky

Table of Contents

copyright

titul

Poznámka autorky

Věnování

Prolog

1. kapitola