Přeložila:

ZUZANA SELEMENTOVÁ

Vi Keeland a Penelope Ward: Drzý kravaťák

Vydání první

Copyright © 2016 by Vi Keeland & Penelope Ward

Published by arrangement with Brower Literary & Management

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2422. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Stuck-Up Suit vydaného v roce 2016

Český překlad © 2021 Zuzana Selementová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Photographer: Tijana Vokovic

Cover designer: Letitia Hasser, RBA designs

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1554-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1555-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Vi Keeland

Penelope Ward

DRZÝ

KRAVAŤÁK

Tato kniha je věnována všem malým holčičkám, které si do tanečních vyberou neonově zelené šatičky, zatímco všechny ostatní jsou v něžně růžové.

Kapitola 1

Soraya

UŽ JSEM MĚLA PRAVOU NOHU VE VLAKU, ale v půlce kroku jsem ztuhla. Všimla jsem si, že je ve vagonu. Sakra! Seděl naproti mému obvyklému místu. Ucouvla jsem.

„Hele, dávejte bacha, kam šlapete.“ Nějakej kravaťák vyšplíchl svoje kafe a málem ho upustil, protože jsem odskočila od třetího vagonu, nepodívala jsem se dozadu a vrazila do něho. „Co blbnete?“

„Pardon!“ hodila jsem po něm rychlou omluvu a šla dál, přikrčená pod okénky vlaku, a uháněla po nástupišti ještě o pár vagonů dál. Na dveřích se rozsvítila červená světýlka a hlasitý bzučák ohlásil, že vlak se chystá k odjezdu. Skočila jsem do vagonu číslo sedm právě ve chvíli, kdy se dveře zaklaply.

Trvalo mi celou minutu, než jsem po běhu podél čtyř vagonů popadla dech. Měla bych zase hodit pár cviků v posilovně. Našla jsem si volné sedadlo ve směru jízdy a radši se usadila vedle někoho, než abych si vybrala z půl tuctu volných sedadel do uličky. Když jsem se posadila, muž vedle mě sklopil noviny a podíval se na mě. „Promiňte,“ omluvila jsem se, „nemůžu sedět opačně.“ Obě místa proti němu byla prázdná. Podle pravidel vlakové etikety jsem si sice měla zvolit jedno z nich, ale předpokládala jsem, že dává přednost pohodlnému sezení před pozvracením.

Usmál se. „Já taky ne.“

Zastrčila jsem si sluchátka do uší, zavřela oči a vydechla úlevou, jak se vlak dal do pohybu. Minutu nato mi někdo zlehka poklepal na rameno. Pasažér vedle mě ukázal na chlapíka stojícího v uličce.

Neochotně jsem si vytáhla sluchátko z jednoho ucha.

„Sorayo. Říkal jsem si, že jste to vy.“

Ten hlas.

„Ehmmm… Ahoj.“ Jak se jenom jmenuje? Aha, moment… Jak jsem mohla zapomenout? Mitch. Pištivý Mitch. Kvůli té katastrofě pořád ještě nemluvím se sestrou. Nejhorší. Rande. Naslepo. „Jak se vede, Mitchi?“

„Prima, a teď už úplně skvěle, když jsem vás potkal. Párkrát jsem vás zkoušel dohnat, ale musel jsem si špatně zapsat číslo, protože jste mi na žádnou textovku neodpověděla.“

Jojo. To určitě.

Přes kalhoty se podrbal v rozkroku. Na tenhle drobný klenot jsem málem zapomněla. Nejspíš to byl nervózní zlozvyk, ale pokaždé, když to udělal, jsem nedokázala odtrhnout oči od jeho ruky a měla jsem co dělat, abych se nerozchechtala. Pištivý Mitch se svrběním. Díky, ségra.

Odkašlal si. „Co kdybychom si pak dali někde kafe?“

Chlápek v obleku s kravatou vedle mě znovu sklopil noviny, podíval se na Mitche a pak na mě. Nedokázala jsem se přimět být na toho chudáka zlá; byl docela hezký.

„Ehm.“ Položila jsem ruku na rameno chlápkovi v obleku, který seděl vedle mě. „Nemůžu. Tohle je můj přítel Danny. Před týdnem jsme se dali zase dohromady. Viď, zlato?“

Mitchovi opadl úsměv. „Aha. Chápu.“

Falešný Danny se přidal. Položil mi ruku na koleno. „Já se dělit nebudu, kámo. Takže si dej pohov.“

„Nemusíš být hned tak drsný, Danny,“ zaškaredila jsem se na kravaťáka.

„Na tom nebylo nic drsnýho, kotě. Tohle bude drsný.“ Než jsem ho stačila zarazit, přitiskl mi rty na ústa. A nebylo to jen nějaké lehké líbnutí. Nezaváhal a jazykem mi zajel do pusy. Opřela jsem se mu dlaněmi o prsa a odstrčila ho od sebe. Hřbetem ruky jsem si otřela rty. „Promiň, Mitchi.“

„To nic. Ehm… pardon, že jsem vás vyrušil. Měj se, Sorayo.“

„Ty taky, Mitchi.“

Jakmile byl z doslechu, zamračila jsem se na Falešného Dannyho. „Proč jsi to sakra udělal, ty kreténe?“

„Kreténe? Před dvěma minutama jsem byl zlato. Tak se rozmysli, kočičko.“

„Ty máš teda kuráž.“

Neodpověděl a zalovil ve vnitřní kapse saka po bzučícím mobilu. „To je moje žena. Mohla bys být chvilku zticha?“

„Tvoje žena? Ty jsi ženatý?“ Vstala jsem. „Panebože, ty jsi ale fakt kretén.“

Nohy měl natažené dopředu a ani se nehnul, aby mě nechal projít, tak jsem je překročila. Když si přiložil mobil k uchu, vytrhla jsem mu ho z ruky a bez poslouchání promluvila do mikrofonu. „Váš manžel je naprostej debil.“

Hodila jsem mu telefon zpátky do klína a odešla na opačnou stranu, než kam zmizel Mitch.

A to je teprve pondělí, zatraceně.

Z takových sraček se skládá celý můj život. Potkávám kluky ze špatného rande. Chlápky, ze kterých se vyklubou ženáči.

Vydala jsem se do jiného vagonu, abych se nemusela znova dívat na „Dannyho“ ani na Mitche.

K mojí radosti tam nebylo tolik nabito a našla jsem i volné místo po směru jízdy. Sesula jsem se na sedadlo a krevní tlak mi okamžitě klesnul. Na okamžik jsem zavřela oči a nechala se ukonejšit pohupováním vlaku.

Z klidu mě vyrušil nevrlý mužský hlas. „Do prdele, Alane, dělej prostě svoji práci. Chci toho snad moc? Za co tě vlastně platím, když se musím postarat o každou zatracenou pitomost? Ty tvoje dotazy jsou na nic! Vymysli to a přijď za mnou, až budeš mít nějaké řešení, co by stálo za můj čas. Já na blbý otázky nemám náladu. I můj pes by asi přišel s něčím lepším, než co jsi teď dal na stůl ty.“

To je ale hajzl.

Ohlédla jsem se, abych se podívala na obličej, k němuž ten hlas patřil, a musela jsem se pro sebe zasmát. No samozřejmě! Samozřejmě. Žádný div, že si myslí, že může takhle srát na všechny. Když někdo vypadá takhle, lidi před ním nejspíš pořád padají na kolena, obrazně i doslova. Byl úžasný. Víc než úžasný, vyzařoval auru moci a peněz. Zvedla jsem oči v sloup… ale stejně jsem se nedokázala dívat jinam.

Ten chlápek měl na sobě upnutou proužkovanou košili, přes niž bylo dobře vidět, jak má vypracovanou postavu. Draze vypadající sako si položil na klín. Velké nohy měl obuté do černých špičatých bot, které vypadaly jako čerstvě vyleštěné. Určitě patřil k těm, co si nechají od lidí na letišti vyleštit boty a ani se na ně přitom nepodívají. Jeho nejpozoruhodnějším doplňkem však byl zlostný výraz na dokonalém obličeji. Přestal už telefonovat a tvářil se, jako když mu někdo načural do piva. Na krku mu pulzovala žíla. Rozzlobeně si prohrábl tmavé vlasy. Jo, jo. Přejít do tohoto vagonu byl rozhodně dobrý nápad, už kvůli tomu božímu pohledu. Tím, jak na všechny kolem sebe kašlal, bylo snazší ho okukovat. Když se vztekal, byl pěkně sexy. Něco mi ale říkalo, že se vzteká pořád. Byl jako lev – ten živočišný druh, který je lepší pozorovat zpovzdálí, protože jakýkoliv skutečný kontakt by mohl vést k nenapravitelné újmě.

Rukávy u košile měl ohrnuté, aby bylo vidět masivní drahé hodinky na pravém zápěstí. Pohrával si s nimi, posunoval je nahoru a dolů a s naštvaným výrazem zíral z okna. Působilo to jako zlozvyk z nervozity, což byla ironie vzhledem k tomu, kolik lidí asi muselo být nervózní z něho.

Mobil mu znovu zazvonil.

Zvedl ho k uchu. „Co je?“

Jeho hlas patřil k tomu druhu chraptivého barytonu, který mě vždycky zasáhne přímo mezi nohy. Z hlubokého sexy hlasu jsem pokaždé hotová. Málokdy se ale stává, aby hlas k někomu takhle pasoval.

Držel mobil v pravé ruce a tou druhou si dál hrál s kovovým páskem hodinek.

Cvaky cvaky cvak.

„Tak prostě bude muset počkat,“ zavrčel.

„Až tam budu, tak tam budu.“

„Která část z toho není jasná, Lauro?“

„Že se nejmenujete Laura? A jak se teda jmenujete, sakra?“

„Takže teda… Lindo… řekněte mu, že když nemůže počkat, ať se přeobjedná.“

Zavěsil a něco si polohlasně zamumlal.

Takoví lidé jako on mě fascinují. Myslí si, že jim patří svět jenom proto, že jim přály geny nebo se jim dostalo příležitostí, které je posunuly do vyšších společenských vrstev. Snubní prsten neměl. Vsadila bych se, že jeho den se skládá jen z činností, které dělá sám pro sebe. Drahé ranní espresso, práce, jídlo v luxusní restauraci, šukání bez lásky… Každý den znovu. A někdy mezi tím si nechá vyleštit boty nebo zajde na raketbal.

Tipla bych si, že je taky sobec v posteli. Ne, že bych ho kvůli tomu z postele vyhodila – ale stejně. Nemůžu říct, že bych někdy spala s někým tak mocným, jako byl tenhle chlap, takže nemám zkušenost, jak se to projevuje v ložnici. Většina kluků, s nimiž jsem randila, byli chudí umělci, hipsteři nebo objímači stromů. Můj život byl na hony vzdálený Sexu ve městě. Spíš to bylo něco jako Sex na vsi. Nebo sex a vši. Tomuhle panu Božskému bych ale jeden den nejspíš Carrie dělala docela ráda. Nebo v tomhle případě spíš panu Božskému Klackovi. Kurvapádně.

Moje malá fantazie měla však jednu chybku: nebyla jsem typ tohohle chlápka. Pravděpodobně letěl na submisivní nedomrlé blondýny z vyšší společnosti, a ne na boubelaté italské holky z Bensonhurstu s provokativními názory a pestrobarevnými vlasy.

Tmavé kadeře mi splývaly až nad zadek. Vypadala jsem jako kříženec mezi Elvírou – Vládkyní noci a princeznou Pocahontas, ale s velkým zadkem. Konečky vlasů jsem si každých pár týdnů barvila jinak, odstín záležel na náladě. Tenhle týden to byla královská modř, což znamenalo, že jsem v pohodě. Když byly červené, znamenalo to, že byste se mi měli radši vyhnout.

Z roztoulaných myšlenek mě vytrhlo zaskřípění zastavujícího vlaku. Pan Božský Klacek najednou vstal a vzduch okolo něho hned naplnil oblak drahé kolínské. Dokonce i jeho vůně byla nesnesitelně sexy a nadřazená. Spěšně došel ke dveřím a ty se za ním zavřely.

Tak, to by bylo. Je pryč. No, dokud to trvalo, byla to legrace.

Příští stanici jsem měla vystupovat i já, a tak jsem se vydala k týmž dveřím, jimiž právě vystoupil. Nohou jsem přitom narazila na něco jako hokejový puk, což mě přimělo podívat se na zem.

Srdce mi začalo tlouct rychleji. Pan Božský Klacek za sebou očividně zanechal kousek svého já.

Upadl mu telefon.

Jeho telefon, zatraceně!

Vyletěl z vlaku tak rychle, že mu musel přístroj vyklouznout z ruky. Zjevně jsem byla příliš zaujatá obdivováním jeho šťavnatého zadku, takže jsem si toho nevšimla. Zvedla jsem iPhone a připadalo mi, že mě pálí v ruce. Voněl jako on, ale ovládla jsem se, i když se mi chtělo přičichnout si k němu zblízka.

Leknutím jsem si přitiskla ruku k ústům. Kdyby byl můj život televizní show, právě v tomto okamžiku by režisér nasadil smích. Nikdo se na mě nedíval. Nikoho zřejmě nezajímalo, že mobil pana Božského Klacka teď mám já.

Co já s ním jenom udělám?

Strčila jsem ho do kabelky s leopardím vzorem a připadala si, jako bych v ní měla bombu. Vyšla jsem ze stanice nahoru na sluncem zalitý chodník Manhattanu. Cítila jsem, že telefon vibruje, jak přicházela upozornění na zprávy, a minimálně jednou dokonce zazvonil. Nedokázala jsem se ho znovu dotknout, dokud jsem si nedala kafe.

Zastavila jsem se u stejného pouličního stánku jako vždycky a pak jsem cestou do práce usrkávala svoji obvyklou kávu celé ty dva bloky. Zrovna ten den jsem šla pozdě, proto jsem se rozhodla odložit odhalení života pana Božského Klacka až na polední pauzu.

Když jsem dorazila ke svému psacímu stolu a vyndala jeho mobil z kabelky, zjistila jsem, že baterka svítí červeně, a tak jsem ho dala do nabíječky. Moje pozice asistentky redaktora populárního sloupku čtenářských dotazů samozřejmě nebyla prací snů, ale mohla jsem aspoň platit složenky. Sloupek Zeptejte se Idy, který fungoval už léta, vedla Ida Goldmanová. Ida se mě v poslední době snažila vychovat a nabídla mi, ať se pocvičím a zkusím si taky napsat pár odpovědí. Vybrané rady byly otištěny v novinách, další se objevovaly na Idině internetové stránce. Součástí mojí práce bylo sledovat přicházející dotazy a rozhodovat, které z nich mám šéfce předat.

Idiny rady byly vždycky citlivé a politicky korektní, zatímco můj přístup měl tendenci jít přímo k věci a v podstatě vynechat všechny kecy. Výsledkem bylo, že Ida moje odpovědi nikdy nepublikovala. Občas jsem neodolala a pokusila se odpovědět na některé z dotazů, které neprošly – na ty, jež by stejně skončily v redakčním odpadkovém koši. Někteří z těch lidí radu fakt potřebovali, a mně bylo líto ignorovat jejich prosby o pomoc.

Nedávno jsem zjistila, že si můj manžel doma tajně schovává porno. Co mám dělat? – Trisha, Queens

Skvělý! Investujte do dobrého vibrátoru. Až si užijete, zatímco on bude v práci, ujistěte se, že jste všechno dala zase zpátky na své místo.

Na večírku jsem se opila a pak se líbala s přítelem mojí nejlepší kamarádky. Teď na něj nemůžu přestat myslet. Cítím se strašně, ale myslím, že jsem se do něho zamilovala. Máte pro mě nějakou moudrou radu? – Dana, Long Island

Ano! Jste mrcha. Na shledanou příští úterý, Dano!

Můj přítel mě nedávno požádal o ruku. Řekla jsem ano. Je to ten nejmilejší a nejlaskavější muž, jakého jsem kdy poznala. Problém je, že briliant, který mi dal, je menší, než jsem čekala. Nerada bych zranila jeho city. Potřebovala bych najít zdvořilý způsob, jak vyjádřit svoje zklamání. – Lori, Manhattan

Zlato, Bůh má jistě totéž dilema ohledně Vás. P. S. Až vám snoubenec nakope ten váš sobecký zadek, dejte mu moje číslo.

Odpovědět na pár e-mailů upřímným a přímočarým způsobem mi vždycky dodalo potřebnou energii, abych se nastartovala do nového dne. Dopoledne rychle uběhlo. Kolem poledního byl mobil pana Božského Klacka už plně nabitý, a tak jsem si ho vzala s sebou do odpočinkové místnosti. Thajské jídlo jsem objednala pro obě dvě.

Když jsme dojedly, Ida odešla a poskytla mi tak skoro deset minut soukromí, abych mohla telefon projet. Naštěstí nebyl zaheslovaný. Nejdřív jsem vlezla do fotografií. Nebylo jich tam moc, a jestli jsem si myslela, že podle obrázků z alba budu schopná odhalit, jaký ten chlapík je, myslela jsem si to špatně. Na první fotce byl malý chlupatý bílý pejsek, nejspíš nějaký druh teriéra.

Další fotka ukazovala nahá ženská prsa se sklenkou šampaňského připlácnutou uprostřed. Byla velice bledá, dokonale okrouhlá a totálně umělá. Bleee. Pak tam byly další snímky malého psíka a dál fotky postarších žen, které vypadaly, že jsou na kurzu aerobiku. Co to, k čertu, je? Nemohla jsem si pomoct a hlasitě se smála. Poslední obrázek bylo jeho selfíčko s nějakou starou paní. Byl na něm oblečený víc ležérně, vlasy měl trochu rozcuchané a doopravdy se usmíval. Vypadal tam neuvěřitelně dobře. Bylo těžké uvěřit, že by to byl ten stejný nafoukaný chlap z vlaku, ale hezký obličej potvrzoval, že je to doopravdy on.

Ještě pět minut a budu se muset vrátit k práci.

V telefonu neměl e-mail, takže jsem otevřela adresář a rozhodla se zavolat tomu, koho měl jako první kontakt: Avery.

„ALE, ALE. GRAHAM MORGAN. To už je dlouho. Copak se děje? Už jsi prošel celý seznam a začínáš zase znovu od začátku? Pamatuješ si, že nepatřím mezi ty tvoje hračky, viď?“ V pozadí bylo slyšet troubení klaksonu a hluk dopravy, pak následovalo bouchnutí dvířek, které zvuky města ztlumilo. „K budově Langston. A nejezděte přes park. Zrovna kvetou třešně a já nechci mít před schůzkou nateklý obličej.“ Přestala poštěkávat na řidiče a vrátila se k telefonu. „Tak co je, Grahame?“

„Ehmm. Ahoj. Tady vlastně není Graham. Jmenuju se Soraya.“

„Sor… Cože?“

„So-ra-ya. Persky to znamená princezna. Ale já nejsem z Persie. Můj otec si jenom myslel, že…“

„To je fuk, jak se jmenujete, prostě mi řekněte, co chcete a proč mě připravujete o můj cenný čas. A proč mi voláte z mobilu Grahama Morgana?“

Graham Morgan. Dokonce i to jeho zatracené jméno bylo sexy. Sedělo mu.

„No, teda, já jsem ten mobil našla ve vlaku. Myslím, že patří tomu člověku, jehož jsem tam ráno viděla. Nějak před třicítkou, asi? Tmavé vlasy, ulíznuté dozadu, trošku delší, než kravaťáci obvykle nosí, nad límečkem se mu kapku vlní. Na sobě měl tmavomodrý proužkovaný oblek. A měl velký hodinky.“

„Fešák, arogantní a naprdnutej?“

Trošku jsem se zahihňala. „Jo, to je on.“

„Jmenuje se Graham Morgan a řeknu vám, kam byste mu mohla ten mobil přinést.“

Vylovila jsem z kabelky propisku. „Dobře.“

„Jste někde poblíž linky 1?“

„Docela blízko.“

„Prima, tak skočte na jedničku a jeďte až do centra. Projedete přes stanici Rector Street a vystoupíte na South Ferry Terminal.“

„Dobře. To zvládnu.“

„Až budete venku, zahněte doprava k Whitehallu a pak doleva na South Street.“

Tu oblast jsem znala, a tak jsem se snažila představit si budovy, které se v okolí nacházely. Byla to hodně komerční čtvrť. „Nebudu už pomalu u East River?“

„Přesně tak. Hoďte tomu debilovi mobil a zapomeňte, že jste ho někdy viděla.“

Telefon se odmlčel. No, tohle začíná být zajímavé.

Kapitola 2

Soraya

MĚLA JSEM V PLÁNU PŘEDAT telefon dnes dopoledne.

Ne, vážně, chtěla jsem to udělat.

Ale taky jsem měla v plánu dokončit vejšku. A cestovat po světě. Bohužel, nejdál, kam jsem se během posledního roku z města dostala, byl Hoboken, když jsem i se svým nevzdělaným zadkem náhodou usnula v příměstském vlaku.

S mobilem, bezpečně uloženým v boční kapse kabelky, jsem se posadila do vagonu číslo sedm, o jednu řadu dozadu a na opačnou stranu od pana Božského Klacka. Potají jsem po něm pokukovala, jak si čte Wall Street Journal. Chtěla jsem získat víc času, abych si toho lva mohla líp prostudovat. Vždycky mě fascinovala zvířata v ZOO, zejména způsob, jak reagovala na lidi.

Na další stanici nastoupila žena a sedla si přímo naproti Grahamovi. Byla mladá a délka její sukně hraničila s neslušností. Opálené nohy měla vypracované, holé a sexy, takže na nich na chvíli spočinuly dokonce i moje oči. Ale lev po nich neskočil. Spíš se zdálo, že si jí vůbec nevšiml, jen střídavě četl noviny a bezmyšlenkovitě ...

Konec ukázky

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

Kapitola 1

Kapitola 2