Denny Newman

OTEVŘTE SA, MRAKY

Ukážka z elektronickej knihy

Denny Newman

OTEVŘTE SA,

MRAKY

(Dva příběhy z Mořičvílu)

Copyright © Denny Newman, 2012

Cover © Dan Černý & Lukáš Tuma, 2012

Czech edition © Nakladatelství Epocha, s. r. o., 2012

ISBN (e-pub) 978-80-7425-853-4

ISBN (mobi) 978-80-7425-854-1

Kubovi, Arnoštovi, Lucii a všem z textové dílny.

Intro

Městský park U Sedmi borovic kvetl. Ne jen tak obyčejně, sem tam pampeliška nebo netřesk, park kvetl komplexně, tedy úplně všude. Někteří lidé z toho měli radost, někteří ne. Například strážník Skořápka, policista pod penzí. Ten měl jaro celkově vzato rád, ale co naopak zcela a z hloubi duše nenáviděl, byl právě tenhle jeden konkrétní den, protože právě v parku U Sedmi borovic měl práce obvykle až na hlavu. Bylo to způsobeno datem. Každý rok 14. únoroucha vyráželi jinak příčetní obyvatelé Mořičvílu do parku a provozovali něco, co Skořápka sice znal, ale už léta to měl spojené se zbytečnou námahou a zanedbatelným výsledkem. Jako by se ten den celý svět, jinak normální a spořádaný, z ničeho nic zbláznil. Skořápka ne. Bral čtrnáctého jako osobní výzvu a každým rokem vylepšoval svoje metody, jak svátku zamilovaných čelit. V parku totiž bylo jako na jediném místě v celém městě zakázáno šlapat mimo vyznačené cesty a v parku se jako na jediném místě v celém městě ti šílenci na svátek zamilovaných pravidelně scházeli.

Letos neponechal strážník Skořápka nic náhodě. Večer před osudným dnem se vypravil s velkým batohem do parku a tu a tam se na chvilku zastavil u křoví, postál u stromu nebo se zdržel u jezírka. Ráno, když nastupoval službu, se usmíval už v koupelně. Oblékl si čistě vypranou uniformu, políbil svoji ženu na rozloučenou a hodinu před začátkem služby už čekal uprostřed parku, ozbrojený tlustým pokutovým blokem a ostře ořezanou tužkou.

„Dobré ráno, Bledulíne,“ ozvalo se Skořápkovi znenadání těsně u ucha, takže nadskočil leknutím.

„Pane!“ Skořápka hleděl do tváře šéfa Speciální městské stráže Ramona Mataharise.

„Vyšel jsem si dnes na procházku a řekl jsem si, že tu asi budete,“ začal nenásilnou konverzaci Mataharis a pomalou chůzí vyrazil do nitra parku, Skořápka ho automaticky následoval.

„Jistě, pane, beru svoji práci vážně!“

„Ano, ano, to já samozřejmě vím, Bledulíne, proto jsme vás ostatně také povýšili, takže byste možná už nemusel zůstávat v aktivní službě v terénu, co říkáte?“

„Děkuji, pane, ale tohle umím nejlépe.“

„Myslel jsem si, že to řeknete, Bledulíne,“ Mataharis se na dlouhou dobu odmlčel, pak se zastavil a otočil čelem ke Skořápkovi: „Nastražil jste letos zase ta železa za kašnu?“

„To bych si nikdy nedovolil, pane, sám jste mi to přeci vloni výslovně zakázal,“ ohradil se dotčeně Skořápka.

„Jsou za stromem, že ano?“

„Ano.“

„Možná jste mě minule zcela nepochopil, Bledulíne,“ pokračoval Mataharis opět v chůzi, „já jsem samozřejmě rád, že dohlížíte na to, aby se v parku neporušovala pravidla, ale tak zcela nesouhlasím s tím, že to berete jako osobní věc. Je rozdíl mezi tím, když výtržníka zatknete a dáte mu pokutu, a tím, když autora přestupku zesměšníte nebo zraníte.“

„To bylo jen výjimečně, pane…“

„Já vím, já vím… Bankéř Ignácius skončil chycený za nohu na jedné z borovic, jestli si to dobře pamatuji. Na té nejvyšší, abych byl přesný. Jak jste to dokázal?“

„Protizávaží, pane, stačily dvě kladky, pevné lano a čtyři svázané lavičky…“

„Aha. Víte, že jsme ho pak poměrně složitě sundávali?“

„Slyšel jsem o tom.“

„To je dobře.“

„Jééééééééauauauauauauaua!!!!!“ ozvalo se nedaleko Mataharise a Skořápky ze křoví. Za okamžik vyběhla polonahá postava s něčím tmavě zeleným zakousnutým do nohy.

„Vidíte?“ pohlédl Skořápka na překvapeného Mataharise, „letos to začíná už takhle brzo!“

„To byl vážně krokodýl?“ zajímalo překvapeného Mataharise.

„Ferda, půjčila mi ho jedna soukromá chovatelka.“

„To je poměrně vynalézavé.“

„Děkuji, nastražil jsem tam dva…“

„Jauvaáááááááááááááááááááááááá!“

„Skutečně. No, každopádně právě o tomhle jsem s vámi chtěl mluvit, Bledulíne. Jak už jsem říkal, oceňuji vaši snahu, vynalézavost a nasazení, ale zkuste se prosím zamyslet nad tím, jestli by nebyla napáchána menší škoda, kdybyste si parku prostě nevšímal.“

„Pane?“

„Samozřejmě že musíme brát v potaz zákaz chůze mimo vyznačené cesty, o tom nemá smysl diskutovat, ale zkuste se na to podívat jinak – všechny ostatní dny v roce ho obyvatelé města respektují, proč ten jeden jediný den za celý dlouhý rok trochu neslevit a neudělat výjimku?“

„To by bylo porušení předpisů, pane,“ odvětil hbitě strážník Skořápka.

„Ano, to by bylo,“ povzdechl si Mataharis a chystal se usednout na lavičku. Skořápka ho jemně, ale rázně zadržel.

„Doporučuji tu další, pane.“

„Ach. Děkuji, Bledulíne. Nějaká past na nevinné milence?“

„Tak trochu. Vidíte tu borovici nad námi?“

„Jistě…“

„A chtěl byste se podívat zblízka?“

„Chápu. Nicméně sezení na lavičce přeci není trestné, pokud se nemýlím?“

„Ne, pokud stojí na cestě. Tuhle jsem posunul na trávník.“

„To zcela mění situaci, popošel Mataharis k další lavičce, pečlivě ji ohledal, podíval se i pod ni a několikrát do ní lehce strčil nohou.

„Tahle je bezpečná, pane,“ mrknul na něj strážník Skořápka.

Mataharis, plný nedůvěry, usedl a vyndal z kapsy svého kabátu papírový sáček s logem obchodního domu pana Kefíra. Uvnitř byla směs semínek pro ptáky, kterou začal po troškách sypat před sebe.

„Víte, Bledulíne, proč se nesmí v tomhle parku chodit mimo vyznačené cesty?“

„Protože je to napsáno ve Sbírce zákonů Mořičvílu, pane?“

„To samozřejmě ano, ale já měl na mysli, jestli víte, proč je to tam napsané.“

„To netuším, pane,“ přiznal Skořápka, který se osmělil a přisedl si na lavičku k Mataharisovi.

„Před mnoha lety byl park U Sedmi borovic jen obyčejnou loukou daleko za městem, Bledulíne. Louka patřila rodině sira Jehosíka, ano, zakladatele toho známého chlapeckého sdružení Chasník. A víte, s kým chodil mladý Tonda Benda Jehosík do třídy?“

„To netuším, pane.“

„S budoucí sestrou Broskvovou, už tehdy krásnou a jemnou Jasmínou.“

„Pane?“ vypadal překvapeně Skořápka.

„Ano, je to překvapivé, ale je to tak. A víte, co se stalo, Bledulíne?“

„Bojím se to domýšlet, pane.“

„Ano, přesně tak. Mladý Jehosík, podobně jako všichni jeho spolužáci, se do Jasmíny zamiloval. A byla to samozřejmě láska nenaplněná. Jasmína byla podle dochovaných pramenů krásná a přitažlivá tím svým nevysvětlitelným způsobem už od útlého mládí a mladých a urostlých jinochů kolem sebe měla vždy nadbytek. Mladý Jehosík naopak moc přitažlivý nebyl a pravděpodobně trpěl navíc jistým nepříjemným komplexem méněcennosti. Jednou jedinkrát ji pozval na schůzku a já se, Bledulíne, jen domýšlím, kolik ho to muselo stát úsilí, aby to udělal. A teď si to představte. Vlahý večer, teplota právě taková, aby vás doznívající sluneční paprsky lehce hřály na pokožce a současně vás podvečerní vánek mírně chladil na tváři. Jehosík čeká pod jednou z borovic, tedy na smluveném místě, a je neklidný.“

„Jak moc neklidný, pane?“

„Prosím?“

„Jak moc byl sir Jehosík neklidný? Myslím, potil se, nervózně přecházel po louce, ryl něco nožíkem do borovice?“

„Vy mě překvapujete, Bledulíne!“

„Připomíná mi to totiž první rande s mojí ženou. Probíhalo to víceméně stejně, pane.“

„Ach, tak. Mladý Jehosík byl nervózní poměrně dost, skoro by se dalo říci, že až na hranici snesitelnosti, což se projevovalo především tím, že mu zcela ztuhly nohy, potom ruce a nakonec i zbytek těla, jediné, co dokázal ještě trochu ovládat, byly oči a ústa. A právě v tomhle okamžiku přišla Jasmína. Možná jí bylo Jehosíka líto, možná se chtěla jen zachovat slušně, to už se nedozvíme, ale faktem je, že zastihla Jehosíka v ne právě ideální situaci. Pravděpodobně ho nějak mile pozdravila a určitě si všimla kytice lučních květin, které Jehosík právě pro ni natrhal. Pak k němu zcela jistě promlouvala v tom smyslu, že je Jehosík moc milý chlapec a ona ho má ráda, ale jejich vztah by neměl překročit hranici kamarádství. A tak dále a tak dále, jak už to v podobných případech bývá. A mladý Jehosík se celou tu dobu nemohl pohnout ani promluvit. A vsadím se s vámi, Bledulíne, že toho měl tolik na srdci.“

„Chudák sir Jehosík,“ podotknul soustrastně strážník Skořápka.

„To máte pravdu, Bledulíne,“ souhlasil Mataharis a přátelsky poplácal strážníka Skořápku po rameni.

Ten se nijak nesnažil skrýt, že ho celý příběh hluboce dojímá.

„Nicméně aby bylo utrpení mladého Jehosíka kompletní, stav strnulosti zůstal i několik minut poté, co Jasmína odešla. Je zvláštní, že si nevšimla Jehosíkovy indispozice, ale tak už se to někdy stává. Kdo si jí ale všiml dobře, byli Jehosíkovi spolužáci, kteří v něm viděli samozřejmě konkurenta na poli dobývání srdce Jasmíny Broskvové. Byl to táhlý boj všech proti všem, ale když se vyskytla možnost, že by u Jasmíny slavil úspěch někdo konkrétní, všichni nepřátelé se proti dotyčnému okamžitě spojili. Nejinak tomu bylo i v tomto případě. Kde se vzali, tu se vzali, ztuhlého Jehosíka obklopili jeho spolužáci, stáhli mu kalhoty a přivázali ho s nimi k borovici, o kterou byl opřený, a v tomhle nedůstojném stavu ho tam nechali až do rána.“

„To je tak nespravedlivé,“ stékaly Skořápkovi po tvářích slzy.

„Já vím, Bledulíne, já vím,“ vzal Mataharis Skořápku otcovsky kolem ramen.

„Vůbec si to nezasloužil, prostě to jenom chtěl zkusit,“ štkal strážník Skořápka.

„To máte pravdu. Nezasloužil. Ale! Když ho ráno vysvobodili, navždy zahořkl a vyhlásil neúnavný boj všem dívkám a ženám, protože právě v nich spatřoval zdroj svého ponížení. Když zdědil rodinný majetek, nechal louku se sedmi borovicemi přepsat na město, protože správně předpokládal, že Mořičvíl se bude rozrůstat a jednoho dne se z louky může stát krásný kout plný zeleně lahodící oku městského člověka. V tom se, jak vidíte, ani trochu nemýlil. Vynutil si ale jednu podmínku – město s ním muselo podepsat smlouvu, že jakmile se hranic louky dotkne pozemek prvního městského domu, bude z ní vybudován park, kde bude zakázána chůze mimo vyznačené cesty. Chtěl tak pravděpodobně zabránit tomu, aby se na stejném místě opakovala pro něj tolik potupná historie. V jedné věci se ani trochu nespletl – současný park U Sedmi borovic přímo láká k romantickým schůzkám a dostaveníčkům.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Intro

Kniha první: Pro vlastní dobro

Kniha druhá: Otevřte sa, mraky