TEIKOKU KAIGUN NO SAIGO by Tameichi Hara

Copyright © 1967 by Tameichi Hara

All rights reserved.

First published in the Japanese language in 1967

by Kawade Shobo, Tokyo

This Czech edition is published by arrangement with Mikito Hara

c/o Tuttle-Mori Agency, Inc., Tokyo

© 2013 Translation Daniel a Vlastimil Dominikovi

ISBN 978-80-87788-14-1

REDAKČNÍ POZNÁMKA

Ve vojenském námořnictvu se tradičně používá jiné označení hodností než v pozemní armádě. Protože Česko (Československo) vojenské námořnictvo nemělo, chybí v češtině ekvivalenty pro řadu označení hodností v anglicky hovořících zemích. Tam, kde to bylo možné, je v textu český ekvivalent použit (např. admirál, kontradmirál), v ostatních případech je uvedeno označení odpovídající hodnosti v pozemní armádě, aby bylo z textu patrné postavení konkrétních osob ve vojenské hierarchii.

PŘEDMLUVA

Když se Japonsko začalo po druhé světové válce zase stavět na nohy, japonská veřejnost začala na válku pohlížet nezaujatě a stále větší počet lidí začal požadovat, aby se její historie objasnila. Moji kolegové reagovali na tyto žádosti napsáním řady vynikajících knih. Většina z těchto knih, napsaných bývalými piloty Císařského námořnictva, náležitě odráží zkušenosti autorů s leteckým prostředím.

Mnoho přátel na mě naléhalo, abych vyprávěl příběh z pohledu hladinového loďstva. Nebylo to snadné, protože námořníci na torpédoborci jsou vycvičeni k boji a ne ke psaní. Pravdou je, že tato kniha by nebyla vydána bez maximální spolupráce přátel, jichž je příliš mnoho na to, aby tady byli vyjmenováni. Ovšem mohu prohlásit, že se všemi osobami vyjmenovanými v této knize jsem buď hovořil, nebo mi své vyjádření poskytli sami od sebe.

Zvlášť vděčný jsem svému příteli Ko Nagasavovi, který mi jako vrchní velitel nového japonského námořnictva v letech 1954-58 nejen ochotně poskytl své vyjádření, ale také dal pokyn Historickému oddělení námořnictva, aby se mnou spolupracovalo. Jsem velice vděčný všem námořním historikům, kteří k této práci hodně přispěli tím, že mi dovolili použít výsledky jejich výzkumu a studií.

Věřím, že tato kniha poskytne vyčerpávající pohled japonské strany, jenž doplní mnoho vynikajících amerických knih, které v téměř všech případech bohužel postrádají přesné japonské informace. Popisy založené pouze na výsleších přeživších Japonců a veteránů, během počátečních dnů okupace, jsou až příliš často subjektivní.

Při psaní této knihy jsem největší úsilí vynaložil na to, aby text byl co nejobjektivnější. Proto jsem musel být neúprosně kritický nejen vůči sobě, ale také vůči přátelům, kteří mi usilovně pomáhali. Je to rys lidské povahy, a pokoušet se krýt chyby svých přátel by bylo selháním každého armádního důstojníka. Skutečně jsem se musel hodně snažit, abych se takovému selhání vyvaroval.

Můj kritický a otevřený text se může dotknout citů mnoha kolegů a možná i těch, kdo bojovali proti mně. Ovšem věřím, že všichni tito čtenáři jej budou pročítat s nadhledem a pokusí se pochopit, že jsem neměl v úmyslu nikoho se osobně dotknout.

Potom, co jsem v dubnu 1945 přežil u Okinawy potopení svého lehkého křižníku Jahagi, jsem byl převelen do Torpédové školy Kavatana blízko Saseba a Nagasaki. Mým novým úkolem bylo v očekávání americké invaze do naší země, zajistit výcvik v taktice partyzánské války.

Příkaz císaře Hirohita z 15. srpna 1945 ke kapitulaci mě zastihl v Kavataně, kde jsem se věnoval výcviku mladých mužů, kteří se měli přestrojit za ženy nebo kněze, a bojovat s nepřátelskými invazními jednotkami. Základnu Kavatana jsem po kapitulaci předal 23. září 1945 jednotce amerického námořnictva, které velel plukovník Francis D. McCorkle.

Americký plukovník mě ohromil tím, že se choval spíš jako přítel než dobyvatel. Požádal mě o dovolení nechat si jako suvenýr tachometr z jednoho ze sebevražedných torpédových člunů Shin‘yō, které tehdy v Kavataně kotvily. S potěšením jsem mu vyhověl.

Po skončení války jsem pracoval u firmy na přepravu soli. Mé dvě dcery se v roce 1957 šťastně provdaly, jedna za důstojníka obchodní lodě a druhá za úředníka. Můj syn Mikito je na střední škole. Manželka Čizu je zdravá a spokojená.

Tokio, 25. února 1958

Tameiči Hara

ÚVOD

1. CÍSAŘSKÉ NÁMOŘNICTVO

Japonské Císařské námořnictvo mělo během celé války k dispozici 25 letadlových lodí, 12 bitevních lodí, 18 těžkých křižníků, 26 lehkých křižníků, 175 torpédoborců a 95 ponorek.

Ale největší zátěž války nesly flotily torpédoborců, které neměly v kterékoliv době víc než 130 lodí. Byli to tažní koně Císařského námořnictva.

Tyto torpédoborce nebyly nasazovány jenom jako bojové lodě a jako doprovod transportů, ale po mnoho měsíců války také jako transportní lodě – zejména od počátku roku 1943 do poloviny roku 1944, kdy se většina velkých japonských válečných lodí „šetřila“ v bezpečné vzdálenosti od bitevních zón.

Japonské torpédoborce se zúčastnily mnoha rozsáhlých námořních bitev a v počátečních střetnutích zaznamenaly řadu brilantních vítězství. Ta jasně ukazovala vyšší úroveň námořnické dovednosti posádek japonských torpédoborců proti spojeneckým posádkám.

Ovšem od poloviny roku 1943 musely japonské torpédoborce sloužit měsíc za měsícem bez potřebné údržby a bez odpovídajícího střídání nebo doplňování posádek, až o svou převahu nad svými spojeneckými protivníky přišly. Z velké části k tomu přispěl obdivuhodný spojenecký vývoj technických zařízení a také rostoucí výkonnost spojeneckých letounů.

Přesto japonské torpédoborce bojovaly statečně a odvážně až do konce války. Myslím si, že jejich výsledky si zaslouží úplnou prezentaci pro budoucí generace. Ačkoliv se bojové akce torpédoborců nedají z hlediska rozsahu srovnávat s většími a mnohem známějšími bitvami, jako jsou ty v Korálovém moři, u Midwaye, u Marian, nebo v zálivu Leyte, jichž se účastnily většinou letouny a velké válečné lodě, vynaložené úsilí a úspěchy torpédoborců v menších bitvách, na které se postupně zapomíná, si zasluhují podrobné zaznamenání.

Japonské letadlové lodě hrály hlavní roli v Pearl Harboru – což byla konec konců jednostranná akce – a také ve třech následujících velkých operacích, u Midwaye, u Marian a v Leytském zálivu, které skončily úplnou porážkou Japonců.

Japonským bitevním lodím, kterých si vrchní velení tak cenilo a za každou cenu je „šetřilo“, se vedlo ještě hůř. Musaši o výtlaku 72 400 tun, která spotřebovávala stejně paliva jako 30 velkých torpédoborců, se zúčastnila jenom jedné válečné akce. Byla potopena v Leytském zálivu ještě předtím, než dostala vůbec možnost zamířit svých devět děl ráže 457 mm na nějaký vhodný cíl.

Jamato, její sesterská loď, se podílela jenom na dvou bitvách. V Leytském zálivu skončila dřív, než do kouta zatlačené americké lehké letadlové lodě. O pět měsíců později vyplula na sebevražednou misi k Okinawě a byla potopena ve Východočínském moři víc než 300 mil od svého cíle.

Ale malé japonské torpédoborce doprovázely po celou válku mnohem větší lodě, potápěly nepřátelské lodě a ponorky a přepravovaly vojáky a zásoby.

V Císařském námořnictvu jsem nejraději sloužil na torpédoborcích a strávil jsem na nich většinu války. Moji námořní přátelé mě za války nazývali „Zázračný kapitán“ a můj torpédoborec Šigure se přezdíval „Nezničitelný“. Myslím si, že takové lichotky nebyly zasloužené. Důstojníci a námořníci, kteří zahynuli na 129 japonských torpédoborcích potopených během války, měli stejné schopnosti, jako kterékoliv jiné námořnictvo a mnozí z nich byli lepší než já. To, že jsem přežil, byla jen otázka štěstí.

Mezi přeživšími jsou další, kdo byli stejně schopní a ještě schopnější. Všichni dosud o svých válečných zážitcích mlčeli, možná v souladu se starým orientálním pořekadlem: „Poražení muži by neměli o svých bitvách mluvit.“

Já jsem se rozhodl toto pravidlo porušit, ne kvůli sobě, ale abych dosáhl odpovídajícího uznání pro torpédoborce a muže, kteří na nich sloužili. To, že prohráli válku, je o jejich zásluhy a úspěchy nepřipravuje. I když tato kniha vypadá, že je až příliš jenom o mně, připomínám čtenáři, že se jenom pokouším ukázat typického japonského námořníka torpédoborce s jeho typickými přednostmi a chybami – nic jiného.

Tato kniha nemůže popsat úplnou historii každého japonského torpédoborce. Zejména nedostatečné je moje vyprávění o torpédoborci Jukikaze, který přežil osm velkých operací a bitev až do posledního dne války a podle mého názoru si zaslouží celou knihu jen pro sebe. Ale tahle práce je pro jejího kapitána z let 1941-44, plukovníka Ryokiči Kanmu, který, jak doufám, napíše své vlastní podrobné dílo.

2. ZÁNIK CÍSAŘSKÉHO NÁMOŘNICTVA

Dne 7. dubna 1945 čelil japonský lehký křižník Jahagi devadesátiminutovému leteckému útoku americkými Avengery a Hellcaty, při kterém byl zasažen šesti torpédy, dvanácti čtvrttunovými pumami a množstvím menších pum. Ukázalo se, že tento výprask je i na tak odvážnou loď už příliš moc.

Vyplula ten den brzy ráno z Vnitřního moře s osmi torpédoborci a s obrovskou bitevní lodí Jamato. Jejich cílem byla Okinawa, kde měly podniknout sebevražedný útok proti americkým invazním vojskům. Měl být zcela jasně sebevražedný, protože dostaly palivo jen na plavbu k Okinawě a už nikoliv na cestu zpátky.

Nyní, necelých 100 mil od Japonska, udeřila smršť nepřátelského útoku na operační skupinu a Jamato a lehký křižník Jahagi se potápěl.

Jako jeho kapitán jsem stál na můstku Jahagi, když se blížily šplouchající vlny. Vedle mě stál kontradmirál Keizo Komura, velitel doprovodných plavidel. Kolem nás byl chaos, vyvolaný nepřátelským útokem. Všude na Jahagi byla těla a trosky a po drtivém leteckém útoku nezůstalo prakticky nic nepoškozeného. Loď se naklonila o 30 stupňů na levobok a rychle se potápěla. Admirál Komura byl nezraněn a přesto, že mi po levé ruce stékala krev, vůbec jsem nevnímal, že jsem byl zasažen.

Při posledním rozhlédnutí kolem sebe jsem viděl bitevní loď Jamato, jak asi 6000 metrů před námi stále bojuje. Dva z našich osmi torpédoborců se již potopily. Tři další stojící na hladině hořely a také se potápěly. Tři zbývající zoufale kličkovaly.

„Pojďme,“ řekl Komura. Přikývl jsem. Sundali jsme si boty a skočili do vody. V následující chvíli klesla loď pod hladinu a stahovala nás ke dnu Východočínského moře. Obrovský vír klesající lodě nás držel jako v obrovské pěsti a já jsem se marně svíjel a bojoval s ním. Došel mi dech a napil jsem se mořské vody. Všude kolem mě byla naprostá tma. Umírám? Ještě ne. Pořád dál jsem bojoval. Nikdy se nedozvím, kolik minut uplynulo, ale připadalo mi to jako věčnost. Najednou se zdálo, že se sevření mohutné pěsti uvolňuje. Nepatrný náznak světla nade mnou mi napovídal, že stoupám vzhůru. Když jsem znovu polkl mořskou vodu, z nosu mi vyrazil proud pěny. Kopal jsem kolem sebe a zápasil s mořem, až černá tma ustoupila modré obloze a dennímu světlu.

Překvapivě a neuvěřitelně náhle jsem byl zase na hladině. Byl jsem otřesený a sotva jsem se držel na hladině, ale posílil mě pohled na Jamato, jak stále bojuje. Nad ní a kolem ní létali jako komáři mraky amerických letounů, vypouštěly své smrtící střely, ale obrovská loď pokračovala v boji. Tento povzbudivý pohled mi pomohl probrat se z otupělosti. Ale ten pohled nevydržel dlouho.

Ve 1420 vyrazil z bitevní lodi děsivý sloup ohně a bílého kouře, který všechno zahalil. Kouř se vznášel až do výšky alespoň šesti kilometrů.

Sledoval jsem, jak se dým postupně rozptyluje, ale za ním už nic nebylo. Veliká bitevní loď Jamato, chlouba Císařského námořnictva, zmizela v moři. Císařské námořnictvo skončilo.

Otřásl jsem se hrůzou. Z očí se mi řinuly horké slzy a stékaly mi po tvářích. Zasmušile jsem se držel plovoucích trosek.

Také já jsem skončil. Od začátku války v Tichomoří jsem se zúčastnil více než sta bojových plaveb a zatímco nespočet přátel a druhů padlo, vrátil jsem se vždy vítězně zpátky. Teď jsem poprvé ve své kariéře zažíval skličující porážku. Najednou mi hlavou proběhla spousta myšlenek, protože jsem věděl, že nemám šanci přežít.

Vzpomněl jsem si na včerejší vzrušenou debatu, při které tři admirálové a deset kapitánů lodí přemýšlelo nad rozkazem, který měl být poslední bojovou akcí japonského námořnictva. Nikdo z nás si nedělal žádné naděje na úspěch. Jamato s mým křižníkem Jahagi a s osmi torpédoborci měla plout k Okinawě s palivem jenom na cestu tam. Měli jsme připlout k Okinawě a jako válečné lodě na sebevražedné misi použít veškerou svou munici proti americkému loďstvu. Potopili nás v necelé polovině cesty k cíli.

Živě jsem si představoval svou rodinu doma. Jejich tváře se najednou rozmazaly, jako by padal déšť. Plakal jsem a mumlal si, „sbohem Čizu. Bylas dobrá manželka a dobrá matka našich dětí. Sbohem, dcery Joko a Keiko a synu Mikito! Po smrti vašeho otce a porážce vaší vlasti budete prožívat nevýslovná utrpení. Odpusťte svému otci! Snažte se na mě vzpomínat jako na člověka, který bojoval a dělal, co mohl.“

Pak jsem uslyšel zpěv. Nebyl jsem tam sám! Rozhlédl jsem se kolem sebe a ve vodě jsem spatřil spoustu dalších námořníků. Navzdory instrukcím z výcviku, aby se zbytečně nevyčerpávali, se všichni postupně připojili ke sborovému zpěvu. V tomto pochmurném prostředí jsem naslouchal neodbytným tónům prastaré Písně válečníků:

Jestli vypluji na moře,

bude ze mě utopenec;

Jestli mě služba zavede do hor,

mým příkrovem bude zelená tráva;

A tak pro císaře

nezemřu pokojně doma.

Přestal jsem plakat a zavřel jsem oči, abych si znovu vybavil své dětství, dny ve škole, naši výcvikovou loď kadetů, slavné bitvy v Jávském moři, u Šalamounových ostrovů…

Konec ukázky

Table of Contents

REDAKČNÍ POZNÁMKA

PŘEDMLUVA

ÚVOD

1. CÍSAŘSKÉ NÁMOŘNICTVO

2. ZÁNIK CÍSAŘSKÉHO NÁMOŘNICTVA

ČÁST PRVNÍ

ČÁST DRUHÁ

ČÁST TŘETÍ

ČÁST ČTVRTÁ

ČÁST PÁTÁ

PŘÍLOHA B