Knihomoľský život

Niny Hillovej

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na

www.lindeni.sk

www.albatrosmedia.sk

Abbi Waxman

Knihomoľský život Niny Hillovej – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Venujem svojmu nevlastnému otcovi Johnovi, ktorý prišiel na večierok neskoro, ale potom zostal, aby pomohol s upratovaním. Vážim si ťa a ľúbim ťa z celého srdca.

Venujem aj všetkým kníhkupcom a knihovníkom, ktorým rovnako záleží na spisovateľoch aj na čitateľoch a každý deň ich navzájom zoznamujú. Bez vás by bol svet omnoho osamelejší.

„Samota je nezávislosť.“

HERMAN HESSE

„Nezávislosť je šťastie.“

SUSAN B. ANTHONYOVÁ

„Šťastie je vlastný čitateľský preukaz.“

SALLY BROWNOVÁ, PEANUTS

Prvá kapitola,

v ktorej sa zoznámime s našou hrdinkou a staneme sa svedkami trestuhodného prejavu zadubenosti

Predstavte si, že ste vták. Ľubovoľný operenec, ale kto si vybral sliepku či pštrosa, len ťažko udrží tempo. Ďalej si predstavte, že plachtíte oblohou ponad Los Angeles, občas sa v tom smogu rozkašlete. Pod vami sa ligocú stuhy prepchatých ciest a v diaľke zbadáte neskutočne svieži fľak, pripomína dieru v sivej ponožke, zaštopkanú zelenou niťou. Zbližša sa z fľaku vykryštalizuje mriežka ulíc a starých domov: dorazíte do Larchmontu. Gratulujem, objavili ste tajomstvo, ktoré nepoznajú ani všetci obyvatelia mesta. Larchmont je štvrť ako každá iná, ale pýši sa hotovým lesom stromov lemujúcich mierne zakrivené ulice ako vystrihnuté z filmu od Franka Capru. Všetky ich vysadili naraz v dvadsiatych rokoch dvadsiateho storočia.

Domy veľké, ale nie okázalé, s rozľahlými predzáhradkami, ktoré ulice napohľad ešte rozširujú, sa dodnes takmer nezmenili, a to vďaka úsiliu o ochranu historických pamiatok a tiež vďaka všeobecnej zhode, že všetko dokopy vyzerá čertovsky rozkošne. Zo stromov vyrástli vskutku nádherné exempláre jednotlivých druhov: magnólie zaplavujú ulice vôňou, cédre ich pokrývajú kobercom hrdzavočervených ihličiek a duby zas toľkým lístím, že autá musia striedavo parkovať iba na jednej strane cesty, aby sa dalo pozametať.

Lineárne centrum Larchmontu tvorí Larchmontský bulvár plný kaviarní, reštaurácií, butikov a predajní všemožných ručne vyrobených produktov najvyššej kvality, ktorý je sídlom jedného z mála nezávislých kníhkupectiev, čo v Los Angeles ešte zostali. Práve tam pracuje Nina Lee Hillová, chýrna stará dievka z tejto farnosti, hlavná hrdinka svojho vlastného života aj knihy, ktorú držíte vo svojich pôvabných rúčkach.

Kníhkupectvo U rytiera existuje od roku 1940, darilo sa mu raz lepšie, inokedy horšie, ale prežilo vďaka úprimnej láske ku knihám a dôvernej znalosti svojich zákazníkov. Ako sa patrí na slušné nezávislé kníhkupectvo, starajú sa oň ľudia, ktorí milujú knihy, čítajú ich, premýšľajú o nich a predávajú ich rovnako vášnivým čitateľom. Pravidelne sa tam koná čítanie pre deti a besedy s autormi. Záložky do kníh rozdávajú zadarmo. Hotový raj na zemi – ak by podľa vás mal raj voňať papierom a knihárskym lepidlom. Podľa Niny jednoznačne áno, no zoznámime sa s ňou v okamihu, keď by sa najradšej vrátila na začiatok knihy, spolu s nami by sa premenila na vtáka a okakala by ženu, ktorá práve stála pred ňou.

Dotyčná na ňu bojovne gánila a cengala arzenálom tyrkysových šperkov, nehanebných napodobenín domorodej kultúry.

„Chcem naspäť svoje peniaze. Tá kniha je príšerne nudná, všetci tam len posedávajú a rozprávajú sa.“ Zhlboka sa nadýchla a zasadila smrteľný úder: „Netuším, prečo mi vedúca tvrdila, že je to klasika.“

Nina sa poobzerala po vinníčke, Liz Quinnovej. Začula vzdialené zašušťanie hodvábu, Liz sa zložila na zem v sekcii pre tínedžerov. Padavka. Nina vdýchla nenávisť a vydýchla lásku. Usmiala sa na zákazníčku. „Prečítali ste to celé?“

Žena jej úsmev neopätovala. „Samozrejme!“ Takže sa nevzdala, len sa potrebovala posťažovať.

„V tom prípade vám peniaze nemôžeme vrátiť.“ Nina skrútila prsty na nohách, ukryté v huňatých ponožkách. Zákazníčka to, prirodzene, nemohla vidieť, a Nina úprimne dúfala, že jej horný koniec pôsobí pokojne a rozhodne.

„Prečo nie?“ Zákazníčka sa vystrela, koľko sa len dalo, čím k svojej chabej výške pridala dobrých päť centimetrov. Hodiny pilatesu sa jej konečne zúročili.

Nina trvala na svojom: „Predali sme vám knihu a vy ste ju prečítali. To je celý životný cyklus knihy z kníhkupectva. Ak sa vám nepáčila, veľmi ma to mrzí, ale nemôžem s tým nič urobiť.“ Pozrela na knihu položenú na pulte. „Naozaj sa vám nepáčila? Považuje sa za jeden z najlepších románov všetkých čias.“ Nina odolala pokušeniu vytasiť imaginárnu zbraň a odstreliť tej ženskej hlavu. Pred očami sa jej zablysla scénka s rozštiepenou striebornou hlavou z druhého dielu Terminátora. Liz jej donekonečna opakovala, aby sa k zákazníkom správala milšie a nezabúdala, že cez internet si môžu kúpiť akúkoľvek knihu na planéte, skôr než ju ony objednajú do kníhkupectva. Nina teda musela urobiť z nákupu U rytiera osobnú a priateľskú skúsenosť a zapáčiť sa zákazníkom natoľko, aby ich obchodu venovali viac a) peňazí plus b) času než tomu druhému miestu. Nezávislí kníhkupci ho nazývali Rieka, aby jeho skutočný názov nemuseli vysloviť. Nina si však neraz pomyslela, že najdlhšiu rieku v Južnej Amerike prekoná jedine prúd ich sebaklamu.

Zákazníčka urobila grimasu. „Netuším prečo, tá hrdinka v kuse len sedí a zíza z okna. Keby som ja celý čas sedela na zadku a dumala o živote, uisťujem vás, že by som nebola zďaleka taká úspešná, ako som.“ Pohodila dlhými blond vlasmi, starostlivo upravenými do ležérnych plážových vĺn, a napadla jej ďalšia myšlienka: „Keď vám nechutí jedlo v reštaurácii, môžete ho poslať naspäť do kuchyne a vrátia vám peniaze.“

„Nie, ak ste celú porciu zjedli.“ O tom Nina nepochybovala.

„Môžem dostať aspoň darčekový poukaz?“

Nina pokrútila hlavou. „Nie, ale mohla by som vám navrhnúť čitateľský preukaz. V knižnici si môžete požičať knihu, prečítať ju a vrátiť úplne zadarmo.“ Silene sa usmiala. „Neďaleko sú dve pobočky, v pohode tam prídete aj pešo.“ Liz sa určite poteší, keď sa tejto zákazníčky zbavia. Celkom určite.

„Pešo?!“

Nina vzdychla. „Pri oboch sa dá zaparkovať.“ Posunula knihu po pulte naspäť k žene. „Stále vám patrí. Mohli by ste jej niekedy dať druhú šancu. Ja som ju čítala asi dvadsaťkrát.“ (Brutálne podhodnotenie, ale Nina nechcela, aby zákazníčke vybuchol aj ten kúštik mozgu, ktorý jej ešte zostal.)

Žena sa na ňu zamračila. „Prečo?“ Prezerala si Ninu, nie nevraživo, len sa snažila vydedukovať, prečo by niekto trávil čas takým podivným spôsobom. Nina mala na sebe modré šaty a svetlozelený staromódny kardigán so sponou na golieri. Zákazníčka očividne usúdila, že jej imidž všetko vysvetľuje, a zatvárila sa súcitne. „Keď má človek nudný život, asi nachádza útechu v nudných životoch iných.“

Nina si stúpila na vlastnú nohu a penila od zlosti, keď si zákazníčka nedbanlivo zastrčila Pýchu a predsudok do štýlovej kabelky, zohla pritom prebal a pokrčila stránky.

O dve minúty Liz vykukla spoza police s komiksami. „Už je preč?“

Nina prikývla, zúrivo urovnávala kopu záložiek a snažila sa zabudnúť na bezohľadné zaobchádzanie s knihou, ktoré sa jej odohralo pred očami. „Ty trasorítka, ani si sa nepostavila na obranu svojej druhej najobľúbenejšej spisovateľky z devätnásteho storočia. Mala by si sa hanbiť!“

Liz pokrčila plecami. „Slečnu Austenovú hájiť netreba. Zvládla si to statočne – a navyše, ešte som sa nespamätala z dlhého rozhovoru, ktorý som s touto osobou viedla na tému LSD a hraníc vedomia.“ Narovnala pár zväzkov komiksu Roller Girl. „Myslela som, že mi vykladá o dovolenke, ale vysvitlo, že zostala doma a zašla ďalej, než považovala za možné.“ Sklonila hlavu a zaškúlila na Ninu ponad okuliare. V krátkych tmavých vlasoch jej svietilo len pár šedín, hoci už vystriedala niekoľko kariér aj bydlísk a zanechala stopu v mnohých životoch. „Po jej nekonečnej tiráde o vnútornej kráse jogurtu podčiarknutej halucinogénmi sa už Yoplaitu v živote nedotknem.“

Nina sa na ňu ostražito zahľadela. „Tomu sa mi takmer nechce veriť.“

Liz sa zvrtla a vykročila k literatúre faktu. „Ešteže tak, celé som si to vymyslela.“

Nina s úsmevom sklonila hlavu. U rytiera našla svoj skutočný domov plný sarkazmu a upokojujúcich radov kníh. Hotové nebo na zemi! Keby sa ešte mohli zbaviť zákazníkov a zamknúť dvere, bolo by to úplne geniálne.

Nina, jediná dcéra slobodnej matky, považovala samotu za prirodzený stav. Keď vyrastala, vídavala iné deti s otcom a so súrodencami, zjavne sa spolu fajn bavili, ale poväčšine si myslela, že byť ďaleko od hlučného davu je lepšie. Nuž, to je možno prehnané tvrdenie, občas po rodine túžila, najmä v posledných ročníkoch základnej školy. Mnohí spolužiaci už mali starších súrodencov vedľa na strednej a priam z nich vyžarovala istota, že sa môžu spoľahnúť na ich ochranu. Nina im to závidela. Staršie decká im kývali cez prestávku, občas s nimi dokonca prehodili pár slov a podelili sa o trochu stredoškoláckeho lesku. Neskôr Nina počúvala, ako sa spolužiaci sťažujú na mladších súrodencov, ale predsa im verne mávali a chodievali sa s nimi porozprávať. Nina pozorovala ich vzťahy a uvažovala, ako sa asi žije viacerým deťom na spoločnej adrese.

Ninu jej matka porodila po kratučkej afére s akýmsi chlapíkom, ktorého stretla v tých podivných časoch pred Googlom (1988 p. G.), keď sa človek o novom známom mohol dozvedieť len toľko, koľko mu dotyčný osobne povedal. Nina často krútila hlavou nad tým, ako šialene ženy z generácie jej rodičov riskovali. Nemohli si nájsť výpis z registra trestov, skontrolovať, či nápadník nemá na sociálnych sieťach fotky s manželkou a deťmi, a podrobne prečesať všetko, o čo sa na internete podelil za posledných pár mesiacov. Museli sa stretnúť s úplným cudzincom bez toho, aby si o ňom vedeli vopred niečo zistiť. Každý sa mohol na prvom rande vydávať za úplne nového človeka a nemusel sa namáhať s vytváraním zodpovedajúceho online profilu. Nina v tom tušila šokujúci potenciál na lži a zavádzanie. Ale vráťme sa k veci: Ninina mama ani naisto nevedela, ako sa dcérin otec volá, a vôbec ju to netrápilo. Fotila pre spravodajské agentúry, cestovala po svete a s milencami si užívala, keď sa jej pritrafili, bez komplikácií a pocitov viny. Vedela som, že teba chcem, hovorievala Nine, no len Boh vie, či by som chcela aj jeho.

Spočiatku Candice brávala Ninu všade so sebou, nosievala ju pod pazuchou a ukladala ju spať do zásuvky v hotelovej izbe. Po roku či dvoch však už Nina neprakticky vyrástla a príliš sa metala, takže Candice zohnala milý apartmán v L. A. a ešte milšiu pestúnku a nechala Ninu, aby si s vyrastaním poradila bez nej. Ukázala sa párkrát do roka s darčekmi a cudzokrajnými cukrovinkami, lipol na nej pach letiska. Nina ju nikdy poriadne nespoznala, no v jej detských predstavách sa Candice týčila v nadživotnej veľkosti. Keď malá Nina prvýkrát čítala Baletné črievičky, uvedomila si, že jej matka je celý prastrýko Matthew.

Zato pestúnka Louise jej bola skvelou mamou: vtipná, nežná a pozorná, prekypovala láskou a porozumením a tiež milovala knihy. Dopriala Nine pokojný život, a keď jej prišla na promóciu, vyobjímala ju a trochu si poplakala. Potom sa presťahovala naspäť na juh, aby s výchovou detí pomohla vlastným dcéram, o dosť starším od Niny. Louisin odchod Ninu zasiahol omnoho ničivejšie než ktorákoľvek rozlúčka s vlastnou matkou. Candice odštartovala preteky, ale k cieľovej páske Ninu priviedla Louise.

Väčšmi než matkina neprítomnosť ju mrzelo, že vôbec nemá otca. Ani poriadne nevedela, čo otcovia každý deň robia, ale vídavala ich, keď postávali okolo ihriska, kde drobci hrávali futbal, alebo s rukami vo vreckách prichádzali vyzdvihnúť deti zo školy. Ku koncu základnej ich sotva vnímala, ale na strednej sa znovu objavili, robili svojim ratolestiam šoféra aj neskoro v noci a tvárili sa útrpne, keď sa k nim do auta nahrnula banda tínedžeriek, ktoré sa navoňali sprejom z drogérie a vo veľkorysom výstrihu vystavovali na obdiv pučiaci hrudník. Pre Ninu otcovia predstavovali veľkú záhadu. Keď navštevovala kamarátky, často stretávala ich mamy – a skamarátila sa aj s nimi –, no ani do maturity naplno nepochopila, na čo sú vlastne otcovia. Brala ich ako príjemný bonus, asi ako bazén v záhrade, milého psíka alebo prirodzený sklon k čistej pleti.

„Tak čo ťa čaká dnes večer?“ spýtala sa Liz. „Čitateľský krúžok pre delikátne dámy? Bridžový turnaj s výťažkom na podporu trans ľudí? Servítková technika pre pokročilých?“

„Myslíš, že si nesmierne vtipná,“ odpovedala Nina, „ale v skutočnosti mi len závidíš širokú škálu aktivít, vďaka ktorým svoju myseľ udržiavam... aktívnu.“

„Moju myseľ netreba podnecovať,“ vyhlásila Liz. „Vlastne beriem tvrdé drogy, aby som povraždila nejaké mozgové bunky a dostala telo a myseľ na približne rovnakú úroveň.“

To isté platilo aj pre Ninu. Teda nie tie tvrdé drogy, ale jej myseľ naozaj nepotrebovala stimuláciu. V detstve jej diagnostikovali buď ADD, alebo ADHD, alebo nejaký podobný akronym, ale knihovníčka zo školskej knižnice len tľoskla jazykom a vyhlásila, že je kreatívna a vynaliezavá a zbytočne by ju nútili čakať, než ju spolužiaci doženú. Začala ju zásobovať beletriou aj encyklopédiami, nech sa cez ne pomaly prehrýza. Nina si medzitým uvedomila, že to nebol medicínsky odporúčaný postup a známky z matematiky jej nezlepšil, ale na strednú školu vďaka tomu prišla sčítanejšia než ktokoľvek iný vrátane učiteľov. Navyše sa naučila považovať knihy za liek, útočisko a zdroj všetkého dobrého. Zatiaľ ju nič nepresvedčilo o opaku.

Nina na svoju šéfku zagánila. „Dnes večer mám kvíz.“ Vedela, že Liz by sa k jej tímu rada pridala, ale nenašla by v sebe energiu na pravidelné študijné seansy ani na dlhé súťažné večery.

„Ešte vás nevykopli? Tuším vás chceli vyraziť za to, že v kuse vyhrávate.“

„Z jedného baru nás vyhostili, ale je aj kopa iných, kde o nás ešte nepočuli.“

Liz zdvihla obočie. „Si kvízová hochštaplerka?“

Nina pokrčila plecami. „Žijem svoj gangsterský sen.“

Liz sa na ňu zahľadela. „Tak sa predveď!“

Nina zavrtela hlavou.

„Prosím...“

Nina vzdychla. „Musíš mi dať kategóriu.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Prvá kapitola,