Wabi Sabi

Copyright © Beth Kempton, 2018

Translation © Alena Švomová, 2020

Fotografie na stranách 32, 66, 75, 82, 266, 308 © iStock / 21, 40, 50, 53, 80, 84, 96, 105, 112, 119, 124, 137, 141, 146, 164, 168, 185, 209, 221, 232, 235, 239, 251, 257, 260, 263 © Flickr.com

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2020

ISBN epub 978-80-7565-825-8

Mé rodině.

Mám vás ráda právě takové, jací jste.

Poznámka k používání japonštiny v této knize:

Kvůli jednodušší orientaci jsou japonská osobní jména zapisována ve standardním západním pořadí jmen (křestní jméno a poté příjmení), s výjimkou historických postav, které jsou všeobecně známé pod japonským jménem v tradiční podobě (jméno rodiny jako první), jako například Macuo Bašó (jméno rodiny je Macuo).

Všechna japonská slova jsou přepisována co nejblíže k jejich výslovnosti, i když je u daného slova v češtině vžitý jiný pravopis: např. džúdó, Tókjó místo judo, Tokio.

Při zmínce o lidech se někdy používá přípona -san. Jedná se o zdvořilý způsob, jak vyjádřit výrazy „pan“, „paní“ nebo „slečna“. Použití přípony -sensei znamená, že se jedná o učitele nebo profesora.

PŘEDMLUVA OD HIDETOŠIHO NAKATY

Když mi bylo jednadvacet let, odešel jsem z Japonska, abych získal zkušenosti ve světě. Těch devět let, kdy jsem hrál profesionálně fotbal v italské Serii A a v anglické Premier League, bylo nejzásadnějších v mé sportovní kariéře. Jako člověku mi zkušenost se životem v zahraničí ukázala, jak nám může skutečně otevřít oči i mysl, když vystoupíme ze známého prostředí.

Během těchto let jsem se pilně učil nejprve italsky a pak anglicky. Čím více jsem se učil, tím více jsem přicházel na to, že jazyk slouží jako okno do jiných kultur a může se stát dveřmi k přátelství na celý život.

Když jsem po mistrovství světa 2006 přestal hrát fotbal, strávil jsem několik následujících let cestováním po světě a setkával se s lidmi nejrůznějších profesí. Kamkoli jsem přišel, tam mi lidé říkali, že se zajímají o Japonsko. Kladli mi nejrůznější otázky, z nichž na mnohé jsem nedokázal odpovědět. A tehdy jsem si uvědomil, že ačkoli jsem Japonec, skrývá má vlastní kultura hloubku a bohatství, které jsem sám ještě doopravdy nedocenil. Chtěl jsem porozumět tomu, co je na ní pro lidi z celého světa tak přitažlivé, rozhodl jsem se proto vrátit do Japonska a přijít na to sám.

S sebou jsem si nesl otázku „Co je to kultura?“. Kultura jídla, kultura módy, japonská kultura… Této myšlence jsem chtěl více porozumět. Když lidé používají výraz „kultura“, odkazují tím k životnímu stylu, kterým žije nějaký počet lidí v určitém časovém období – je to něco, co vytváříme tím, jak žijeme. Rozhodl jsem se tedy nenavštěvovat místa, ale lidi.

Sedm let jsem strávil tím, že jsem v Japonsku zkoumal každý kout, navštívil jsem všech čtyřicet sedm prefektur a trávil čas s řemeslníky, zemědělci, výrobci saké, zenovými mnichy, šintoistickými kněžími a místními lidmi. A ačkoli jsem vyrazil na cesty, abych se učil o japonské kultuře, učil jsem se nakonec o životě.

Pokaždé, když jsem se probudil před východem slunce, abych mohl trávit čas s rolníky, kteří sklízeli rýži, když jsem cítil vůni vzduchu před příchodem dešťů nebo sledoval, jak se řemeslníkům pod rukama rodí krása z materiálů, které vyrostly v jejich stínu, učil jsem se o tom, jak žít v harmonii se Zemí. Šťavnaté, právě utržené ovoce, čerstvě chycená ryba, pečlivě uvařené saké – s každým soustem a douškem jsem se dozvídal více o tom, jak si je skutečně vychutnat.

Jak čas plynul, všiml jsem si, jak propadám rytmu venkovského života, který je rytmem ročních období a přírody v Japonsku. Při životě ve městech máme přístup k mnoha dobrým věcem, ale současně jsme odděleni od přírody a umělé prostředí z nás může vysávat energii. Teprve když jsem měsíc za měsícem trávil na venkově, uvědomoval jsem si, o kolik lépe se cítím. Měl jsem více energie, byl jsem čilý a šťastný.

Když se oddělíme od přírody, stává se příroda něčím, co se pokoušíme řídit a kontrolovat. V kterémkoli okamžiku však může uvolnit svou úžasnou sílu. Věřím, že když žijeme ve vztahu s přírodou, respektujeme ji a plyneme s ní ve stejném rytmu, cítíme se nejlépe a vážíme si každého dne, každé chvíle.

Wabi sabi je těsně propojeno s tímto základním vztahem k přírodě. Vztahuje se k přijetí pomíjivosti všech věcí a k prožívání života všemi smysly. Doufám, že vás tato kniha inspiruje, abyste nalezli svůj vlastní jemný rytmus a objevili štěstí právě tam, kde jste.

Protože Beth znám už víc než dvanáct let a vím, s jakým odhodláním studuje život v Japonsku, vím, že je to člověk, který vás na takové cestě může provázet.

Hidetoši Nakata

Tókjó, 2018

ÚVOD

Je studená prosincová noc v Kjótu, starém hlavním městě Japonska. Přijela jsem potmě na kole do Šóren-in,

malého zapadlého chrámu, který leží na úpatí hor Higašijama. Zahrady chrámu jsou dnes večer jemně osvětlené a tlumené světlo halí siluety borovic a chimérické bambusové háje do tajemného oparu.

Zuju si boty a vstoupím dovnitř, na podlahu dokonale vyleštěnou osmi sty roky šouravých kroků a šustících rouch. Z císařského paláce mě zdraví široká prkna v podlaze, skvrnitá a ztmavlá stářím. Posadím se na přilehlé verandě, nohy mám ztuhlé zimou a před očima vidím stoupat páru z vlastního dechu.

Vzduch je plný vůně zapálených tyčinek. Voní jako purpurová barva, tak, že to nedokážu vysvětlit. Drobná světélka rozesetá po zahradě sílí a zase slábnou, tisíce hvězd, které dýchají jedním dechem. Pouhých deset minut odtud pulzuje zábavní čtvrť Gion energií vznětlivých turistů, opilých obchodníků a laskavých gejš. Ale tady, na úzké svažující se cestě na východním okraji města, jsem našla klid.

Žinylkový měsíc nad hlavou vykukuje mezi stromy a sesílá své stříbřité kouzlo na hladinu jezera. Spadané listy kloužou po hladině a kapři koi se ukrývají v hlubinách mléčně bílé vody. Za týden už budou větve mnoha těchto stromů holé. Za měsíc nejspíš pokryté sněhem.

Zvednu spadlý list javoru momidži, karmínově červený a na okrajích zkroucený. Je to poklad, zvrásněný a tenký jako papír, jako hřbet ruky mé babičky. V srdci se mi otevře jakýsi prostor. Právě teď mám všechno, co potřebuji. Cítím tichou spokojenost, s nádechem melancholie pramenící z toho, že tato prchavá chvíle už se nikdy nevrátí.

Tohle je svět wabi sabi.

OBJEVIT WABI SABI

Wabi sabi je podstatné, co se týče smyslu pro estetiku a mírné povahy Japonců. Je to pohled na svět, kterým se řídí to, jak prožívají život, ačkoli se o něm mluví jen zřídka. Ovlivňuje všechno, ale přesto není nikde vidět. Lidé instinktivně vědí, co koncept wabi sabi ztělesňuje, ale jen málo z nich to dokáže vyjádřit. Wabi sabi je fascinující záhada, příslib mocné moudrosti pošeptané těm, kdo zpomalí dostatečně na to, aby mohli věci zkoumat a přistupovat k nim s otevřeným srdcem.

Japonsko navštěvuji již více než dvě desítky let a téměř třetinu toho času jsem tu žila. Spřízněnost s Japonci, kterou jsem vždy cítila, je v rozporu s tím, že jsem byla vychovaná na opačné straně světa. Ponořila jsem se do této kultury, žila s japonskými rodinami, které nemluví anglicky, pracovala ve složitém prostředí japonského obchodu a místní správy, strávila víc než deset tisíc hodin studiem a hodně jsem cestovala po celé zemi. A přece, navzdory tomu všemu, zůstávala pro mě pravá definice oduševnělého konceptu wabi sabi těžko postižitelná. Dokázala jsem ho vycítit, ale chyběla mi slova, kterými bych ho popsala.

Přede mnou se světem wabi sabi podrobně zabývala řada dalších lidí, kteří nebyli Japonci, a většina z nich se zaměřila na fyzické vlastnosti předmětů a prostředí, které si s touto myšlenkou spojují. Taková vysvětlení mě však nikdy neuspokojovala. Už dlouho jsem vnímala, že wabi sabi sahá mnohem hlouběji, než jsme se domnívali, a dotýká se mnoha oblastí života. Teprve když jsem začala sbírat materiál na tuto knihu, uvědomila jsem si, jak hluboko jeho řeka proudí.

PROČ WABI SABI?

V posledních letech se naše společnost zrychlila, úroveň našeho stresu dosáhla astronomických výšin a my jsme stále více posedlí penězi, pracovními pozicemi, vzhledem a nekonečným hromaděním věcí. Zatímco vynakládáme stále větší úsilí a zvládáme toho stále více najednou, dostavuje se stále silnější pocit nespokojenosti. Jsme přepracovaní, přepínáme se a je toho na nás příliš.

Téměř deset let jsem pomáhala druhým uspořádat si priority a vybudovat si život zaměřený tak, aby dělali to, co mají opravdu rádi. Viděla jsem tedy, jak mnoho z nás podléhá nemocem, které způsobuje příliš mnoho závazků, neustálé porovnávání, posuzování i to, že negativně promlouváme sami k sobě. Dny svého života žijeme jako náměsíční, s otupenými smysly, mnoho času trávíme namačkaní v krabičkách a více pozornosti věnujeme celebritám, reklamám a sociálním sítím než zkoumání vlastního života, s celým jeho bohatým potenciálem.

Už nějaký čas vnímám sílící předzvěsti jakési pomalé revoluce, touhu po prostším, smysluplnějším životě. Po životě prostoupeném krásou, ve spojení s přírodou, tepajícím energií každodenní spokojenosti a vybudovaném okolo toho, na čem nám skutečně záleží. Čím více lidí ke mně přicházelo vyčerpaných, bezradných a nešťastných, tím více jsem cítila, že je potřeba nový způsob, jak se potýkat s problémy, a dostupné nástroje, které by nám pomohly žít opravdovější a nápaditější život.

To mi připomnělo šarm, klid a smysl pro uznání, které jsou v Japonsku na pozadí všeho, se kterými jsem se nikde jinde nesetkala a jež napovídají, že tato kultura má v rukávech svého kimona ukryté důležité životní lekce. Měla jsem podezření, že by to mohlo mít něco společného s těžko postižitelným konceptem wabi sabi, pustila jsem se tedy do odhalování skryté pravdy.

DEFINOVAT NEDEFINOVATELNÉ

Jak už jsem řekla, pokoušet se formulovat definici wabi sabi je zapeklité. Je to trochu jako s láskou – mohu vám říct, co to podle mě je a jaké pocity ve mně vzbuzuje, ale teprve až ji sami pocítíte, pochopíte to doopravdy. Rozhovory, které jsem na toto téma vedla s Japonci, začínaly téměř bez výjimky takhle: „Wabi sabi? Hmmm… To se vysvětluje opravdu těžko.“ A pravdou je, že většina lidí se to nikdy formulovat nepokoušela a nemá ani potřebu to dělat. Vyrostli s ním. Je to způsob, jak se pohybují po světě a oceňují krásu. Je nedílnou součástí toho, kým jsou.

Nikdy jsem ale nebyla z těch, kdo se nechají odradit náročným úkolem. Snažila jsem se dál. Spíš jsem tedy čekala, dívala se a naslouchala. Čím více prostoru jsem lidem dopřávala, aby zkoumali význam této nevyslovené věci, kterou tak dobře znali, tím zajímavější to bylo. Objevovaly se metafory, gesta rukou a nakloněné hlavy. Také ruce na srdci, dlouhé pomlky a opakované odkazy na čaj, Zen a přírodu. Skoro vždycky rozhovor končil takhle: „Chci si přečíst vaši knihu.“

Faktem je, že v japonštině neexistuje žádná univerzální definice wabi sabi. Jakýkoli pokus je vyjádřit bude vždy jen z perspektivy člověka, který je vysvětluje.

Můj osobní pohled je pohledem člověka, který je v neobvyklé pozici: japanoložka a životní koučka v jedné osobě. Ve snaze získat esenci principů wabi sabi a vtělit ji do řady srozumitelných životních ponaučení jsem hovořila s lidmi všech profesí, podrobně studovala knihy ve starých knihovnách, navštěvovala muzea, meditovala ve stinných chrámech, držela v rukou čajové misky, trávila čas v přírodě, zkoumala stovky let starou japonskou architekturu. Po stovkách rozhovorů a rozsáhlém průzkumu jsem načrtla soubor hlavních principů, které, jak doufám, budou cennými lekcemi pro nás všechny. Najdete je v této knížce.

TAJEMSTVÍ WABI SABI

Když jsem pomalu odlupovala vrstvičky tajemství, pochopila jsem nakonec následující: skutečná krása wabi sabi nespočívá ve věcech, ale v samotné podstatě života jako takového.

Wabi sabi je intuitivní reakcí na krásu, která odráží skutečnou podstatu života.

Wabi sabi znamená přijetí a ocenění nestálé, nedokonalé a neúplné podstaty všeho.

Wabi sabi znamená uznat dary prostého, pomalého a přirozeného života.

Wabi sabi je stav srdce. Je to hluboký nádech a pomalý výdech. Lze je pocítit v okamžiku skutečného ocenění – dokonalém okamžiku v nedokonalém světě. Můžeme je tříbit svou ochotou všímat si detailů a kultivovat potěšení. A zažíváme je, když žijeme ty nejautentičtější a nejinspirativnější verze svých životů.

Znamená to prožívat život tím, že v něm skutečně jsme a nedíváme se na něj s odstupem jako čároví rozhodčí. Znamená to nechat strategii ustoupit citlivosti. Znamená to dopřát si čas na pozornost.

Principy tvořící základ wabi sabi nám mohou udělit životní poučení o tom, jak se oprostit od dokonalosti a přijmout se takoví, jací jsme. Dávají nám nástroje umožňující uniknout chaosu a materiálním tlakům moderního života, abychom se dokázali spokojit s něčím méně. A připomínají nám, abychom hledali krásu v každodennosti, nechali se jí pohnout a, když to uděláme, pocítit vděk za život jako takový.

JAK POUŽÍVAT TUTO KNÍŽKU

Abychom porozuměli hloubce a bohatosti wabi sabi, začneme krátkou lekcí z historie, která připraví scénu pro to, co nás čeká. Ačkoli tato knížka není podrobným pojednáním o japonské estetice, historii, kultuře, filozofii nebo náboženství, všech těchto témat se dotkne v rozsahu, který odpovídá tomu, jak důležitá vlákna tvoří v tkanině japonského života. Pokud vás zajímá další četba nebo se chcete inspirovat k vlastním objevům, nahlédněte do Bibliografie, strana 288, a Poznámek k návštěvě Japonska, strana 284.

TAJEMSTVÍ WABI SABI SPOČÍVÁ V TOM, ŽE SVĚT NEVIDÍME LOGICKOU MYSLÍ, ALE SRDCEM, KTERÉ CÍTÍ.

Jakmile budeme mít představu o původu wabi sabi, budeme zkoumat jeho vlastnosti, abychom získali jazyk, který nám umožní o něm uvažovat a mluvit. Poté se podíváme, proč je tato prastará moudrost pro náš dnešní život tak významná. To vše je obsahem kapitoly 1 a doporučuji vám přečíst si ji jako první.

Od kapitoly 2 dále přináším příběhy, inspirace a rady, jak koncept aplikovat na jednotlivé oblasti života. Možná si je budete chtít číst postupně, nebo v jiném pořadí, podle toho, co vás v tuto chvíli bude nejvíce oslovovat. Žádný dokonalý způsob, jak tuto knížku číst, samozřejmě neexistuje. Je na vás, abyste si z ní vzali, co potřebujete.

CESTUJTE SE MNOU

Tato kniha vás zve, abyste se mnou cestovali jako zvědaví průzkumníci v cizí zemi. Vězte, že po mém boku jste v bezpečí. Mapa, kterou jsem načrtla, nás povede mimo vyšlapané cestičky, po klikatých stezkách, starými dřevěnými brankami, do věkovitých hvozdů, zákruty řek a hluboko do hor.

Tu a tam se zastavíme v čajovně u cesty, abychom si na chvíli odpočinuli a zahloubali se, necháme se kousek cesty svézt neznámými lidmi a noví přátelé nás požehnají nečekanou moudrostí. Přijdou chvíle, kdy si budeme při chůzi prozpěvovat, a chvíle, kdy pocítíme únavu. Možná se zastavíme, abychom smočili rozbolavělé tělo v horkém prameni nebo se nechali ukonejšit padajícím sněhem. V některých dnech budeme vstávat se sluncem, jindy pomalu kráčet pod hvězdami.

Po cestě narazíme na známé i neznámé, na staré i nové. Některé věci zcela změní samotné základy toho, čemu jsme byli vedeni věřit. Na každém kroku této cesty tu budu s vámi.

Slibme si, že budeme cestovat pomalu, bádat do daleka a že se ponoříme hluboko, až se s vámi o tuto japonskou moudrost budu dělit.

Hledání wabi sabi je cestou do srdce samotného života. Otevřete oči a přijměte s otevřenou náručí tajemství všeho, co přijde.

Beth Kemptonová,

Kjóto, 2018

Konec ukázky