Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Dějiny kosmetiky

Emil Šedivý

Copyright © 2020 Petit Press

Copyright ePub version © 2021 iAdverti

Copyright © 2020 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Viera Marková, Jaroslav Geňo, Bohumil Kosa, Jana Jamrišková

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0652-9

PÔVODNÁ PUBLIKÁCIA

Emil Šedivý. Dějiny kosmetiky. Oldř. Pyšvejc, knihkupec. Praha 1922. 214 s.

Bibliografické poznámky

Ph. Mg. E. Šedivý: Dějiny kozmetiky

Kulturní medicinsko-histor. studie s 11 přílohami a 126 obrázky

I. Národopis

II. Starověk

III. Staří Slované a staří Čechové

V Praze r. 1922

Oldř. Pyšvejc, knihkupec v Praze

Tiskem Rud. Březiny, knihtiskaře

V Praze 1921

PŘEDMLUVA

V přítomné knížce předkládám naší československé veřejnosti, a dím to přímo, — hlavně naším dámám, — stručný přehled „Dějin kosmetiky“, hrubou kostru toho jak kdy, kde, kdo dbal svého zevnějšku. Látka tak přerozmanitá z mnoha oborů, zdánlivě si cizích, rostla pod rukou znamenitě, tak že přehled od nejstarších dob až po dny naše vyplnil by svazek nemalý. V dnešních, pro tisk tak těžkých poměrech, vydati vše, asi krok nemožný by byl. Předvádím tudíž národopis a věk starý, jako díl prvý a v druhém připojuji Slovanstvo s naší staročeskou domovinou. Středověk i s novověkou bizarní a mnohotvárnou mosaikou prozatím nechal jsem ležeti. Vlídně-li přijata bude knížka tato spanilými čtenářkami našemi, i tento druhý svazek bohdá spatří světlo světa.

Vřelým díkem povinen jsem za svolení k otisknutí některých obrázků pp. Prof. Dr. Lub. Niederlovi (Slovanské starožitnosti), Doc. Dr. Duch. Panýrkovi (Tetovování) a Prof. Dr. C. Zíbrtovi (Dějiny kroje v zemích českých).

V Praze, v září 1921.

E. Š.

CO JEST KOSMETIKA?

Kosmetika (řecky kosmeó = krášlím) — umění krášliti se, v širším slova smyslu objímá rozsáhlý obor. Jednak udržeti tělu krásu a svěžesť, jednak odstraňovati vady a nedostatky zevnějšku. K prvému používá se prostředků uchovávacích a dietetických; v prvé řadě lázní a vhodného pěstění těla (u starých Římanů ars ornatrix). Druhé zabývá se řadou odstraňovacích prostředků, t. j. nemalý počet různých přípravků i chirurgických zákroků, jako ničení bradavic, výrůstků plastické operace, epilace a řada podobných prací i dodnes kvetoucích (ars fucatrix).

Kosmetika — umění získati a udržeti krásu.

Co jest krása?

Jaký úsudek dá umělec, sochař, malíř, co soudí filosof, esthét, lékař, co říká duchovní?

Posudků celá řada a každý jiný.

V čem spočívá krása děcka, dívky, jinocha, panny, mladíka, ženy, muže, starce?

Jaká změť hesel a jak daleko od sebe.

Čím vyznačovala se krása biblické Evy, která svedla Adama? Jak posuzovali krásu ženy staří Hindové? — Jak dívali se na ni v kamených svých zkazcích Assyrové a Babylonci, Medové a Peršané? Jak líčí krásu ženy bezperspektivné obrazy ze starého Egypta? V jakých asi rozpacích byl Paris se svým úsudkem o sličnosti Junony, Minervy a Venuše, měv dáti té nejkrásnější zlaté jablko? Co vyprávějí mosaiky starých Řeků, Etrusků a Římanů? Staří Řekové spatřovali ideál krásy ve sloučení dobra a krásna, kterýžto úsudek přešel i do starého Říma a přejali ho pozdější filosofové. Čím vynikala v kráse Venuše Apolodorova? Jak dívali se na krásu staří Maurové a Arabové? A hleďme po době úpadku římského, na počátku středověku, na umění byzantské, a přejděme do malířských škol benátských a florentských. Všimněme si ceremonielní ztuhlosti na obrazech Crivetiho, jehož bezkrevné figury svatých vhodně se staví po bok ztrnulým bytostem Vivariniovým, kdy po něm benátský Bellini předvádí postavy měkkých kontur, obestřených sentimentální zasněností. Jak dýší duchem opět krasavice jeho žáků Tiziana, Verochia a Giorgionia. Jak září postavy florentské školy v XVI. stol. v čele s Leonardem da Vinci, Michel Angelem, Rafaelem a j.? A jinými barvami opět hýří Pietro Francesco Citardini, přenášeje upadající umění italské na půdu francouzskou se stopami flámskými a starofrancouzskými vedle vznešené mystické důstojnosti maleb Eustacha Lesueura. Jak vyjadřují krásu ženy Hans Holbein a Dürer v Německu? Velasquez a Murillo ve Španělích? Jak září čistě flámská škola v čele s Rubensem s onou animální smyslností, k níž pojí se Rembrandt z Holland a Téniers v Nizozemí, kde demokratický duch protestantismu jest vedle protikatolického vlivu Holandska, kde Hieronym Bosch slučuje germánskou romantičnost s bizarní fantastičností. A čím jsou nám plátna Cranachova a později Poussinova a Lorrainova ve Francii? A leťme dále celými galeriemi až do moderních výstřelků krás, jak představují si je secesionisté, novoimpresionismus a futuristé, a pronesme úsudek o kráse.

Jaké požadavky na krásu ženinu klade Mirza Schaffy ve svých bizarně orientálních verších? Jak posuzoval krásu ženy Dante, Shakespeare, Heine, Goethe, Schiller, Puškin, Čech, Vrchlický a j.? Či posuzovati zde máme slova Cervantesova Sancho de Panzy: „dvě jsou krásy člověka, ta jedna tělesná, ta druhá duševní“? Či nepodléhá pojem krásy místu, času, zvyklosti, náladě a snad i paní — modě?

Jinak je krásný Evropan, jinak Peršan, jinak Nubičanka, jinak Australan a jinak Novozelanďan. Či méně pro černocha krásná jest snad ploskonosá černoška, neb indiánu tetovaná jeho spoludruž? Nejsou sobě krásní eskymáci, samojedi, laponci? Nám nelíbí se ani orientální, překrmená huriska, ni chudoprsá Albionu dcera vyhublá. Či zalíbení měl by domorodý Japončík snad ve Venuši milosské? Či zadá si snad sobě snědá kreolka před krásou jemné tváře Arménky? Kdo zajímavější jest: afektovaná a přísná aristokratka, či skotačivá, vábná pasačka? Jinak posuzuje krásu měšťák, jinak venkovan.

Onen zorný úhel posudku, toť veličina neskonale měnivá.

Mnozí divocí kmenové krášlí pleť svoji křiklavými barvami, mnozí se tetovují. Nubičané vrývají si na prst hluboké jízvy v kůži. Groňanky malují se žlutě, bíle a p. — A srovnejme tuto kosmetiku s naším moderním pojmem krášlení. Rozdíl tu v čase, místě a modě, nikoliv však ve stupni vzdělanosti. Stejnými pracují prostředky, za stejným cílem jdoucími, jak děvče starého Egypta, malující si nehty na červeno, tak Neronova choť Popea, koupající se v kozím mléce, Pařížanka osmnáctého věku, obkládající svou tvář vínem, kamencem a gelatinou, jako naše dámy bolestně upící při elektrické epilaci.

Toť kosmetika — umění tělesně býti hezký.

Až pak letopisec třicátého století popisovati bude jednou dějiny dneška, napíše: Byli před tisíci lety ve střední Evropě národové, kteří domnívali se býti na nejvyšším stupni vzdělání, leč ženy jich a dcery kryly sobě tvář, prsa a ruce různými prášky, vodičkami a mastmi, zabraňujíce nerozumně přístupu vzduchu a dýchání kůže, podmalovávaly obočí a oči, potíraly pysky a vmazávaly barvu v chřípí. Nedovedly rozpoznati, že krásu přirozenou vyznačuje ušlechtilá forma hlavy, trupu i údů, souměrně vyvinuté svalstvo, hladká, jemná kůže, čistá pleť, výrazné, oduševnělé oko, zvláště tomu kterému pohlaví příslušné tvary, v přední řadě pak rysy obličeje, že krása přirozená, má-li se co možno nejlépe a nejdéle uchovati, musí spočívati na pevném podkladě, na plném zdraví, že bez zdraví může býti krása nezřídka darem zhoubu tajícím, že jsou různé stavy chorobné, kteréž propůjčují právě kůži, pleti, tváři a oku vlastnosti, v nichž klamně spatřována bývá krása pravá, že na příklad jest nápadná přejemnělost pleti a kůže vůbec v souvislosti se sklonností k chorobám plicním, že růže, kvetoucí na tvářích takových osob nebývá pak znakem bujného zdraví, nýbrž spíše důtklivou výstrahou k opatrnosti radící, že plné, kypré rty „k líbání“ rovněž mohou někdy býti známkou osob sklonných ku tuberkulose a skrofulose, u nichž též brvy a i vlasy bývají nádherné, jako hedvábí jemné, oči velké, třpytivě lesklé, zářící, že blednička bývá ženám, jež jí byly stíženy, zajímavostí a poutavostí, což nezřídka svádělo dívky k tomu, že uměle se snažily získati „interesantní“ bledosti, již osobám, bledničku majícím, z nerozumu záviděly, že bláhové dívčinky jedly křídu, pily ocet, mořily se hladem a i jiné pošetilosti prováděly jen proto, aby pozbyly svých ruměných — jak jim se zdá — příliš zdravím kypících tváří, že zasahování do díla přírody, umělé „krášlení“, nevedlo vždy ku touženým výsledkům, naopak stávalo se nezřídka, že dosáhlo se pravého opaku, že mnohé „léčebné“ prostředky proti pihám a „nečistotě“ kůže zavinily zhoršení stavu pleti mnohdy velice nemilé, že mnohé pudry a líčidla způsobily při delším užívání zhrubnutí, ba i znešvaření kůže obličeje, že barvení vlasů vedlo k ošklivým chorobným změnám kůže nejen vlasaté části hlavy postihujícím, nýbrž na čelo, ba i na obličej přecházejícím, že zvláště též barvení vousů zaviňovalo někdy úporné lišejovité vyrážky v obličeji, jež nezacházely až když se ustalo od barvení, a to ještě pak nezřídka vyžadovalo delší doby léčení, než zase zdravé kůže se docílilo. Jedny kazily si žaludek různými pilulkami — obsahujícími mnohdy velice podezřelé a prudce účinkující látky, vyráběné četnými nedouky, neuky, špekulanty a droguisty, — draho placenými bylinkami, aby měly prsy malé, druhé potíraly se různými mazadly, seškvařenými od porodních bab, holičů, někdy i bývalých „učitelek“, manželek učitelů a laboratoří ku dělání krásy a pokoutních droguistů — by měly prsy velké. Nemalou starost a duševní zaměstnání přivodilo mazání, leštění a stříhání nehtů. Vlasy si ničily a zapařovaly až k vypadávání, nasazujíce pařeniště lupů, obkládajíce hlavu rozličnými pletenci, ano i čepicemi z různých přízí, chlupů, vlasů a žíní, jednak původu lidského, jednak zvířecího, přivoďujíce namnoze nemoci sdělné a přenosné, netázajíce se ani po původu těchto „okras“. — Jen málo žen a dívek šlo k odbornému lékaři specialistovi, docentu neb profesoru, ostatní bezvědomky úpěly v tenatech nesvědomitych spekulantů.

Tomu se říkalo ve XX. století — „kosmetika“.

I. NÁRODOPIS A STAROVĚK

Národopis

Obsah: Čistota. Omývání, koupele, mýdlo. Hřeben, jehlice do vlasů, fibule, náušnice. Mazání těla tukem, máslem, složitými mastmi, olejem skočcovým, palmovým, kokosovým, růžovým, makovým, ořechovým, sesamovým, kolocinthovým. Malování a zdobení péry. Šminkování. Tetovování. Okrasné jízvy. Mrzačení těla, noh, boltců ušních, pysků a nosu. Úprava vlasů. Vous. Lysiny. Epilace. Pěstění nehtů. Zuby. Jich nemoci, barvení a plomby.

Pračlověk, ne dle bible Adam a Eva, uprostřed ráje obdařený všemi dary ducha a tělesné krásy, uprostřed všeho pohodlí, slastí a nadbytku stojící, jak nám ho „víra“ skreslila, ale přihlížíme-li k pračlověku dle moderního učení badatelů — pračlověk, duše mělká, nízkého vzdělání, či lépe řečeno pražádného vzdělání prvých lidí, nedovedši si jakýkoliv, sebe menší úkaz přírodní neb životní vysvětliti, v prvých dobách nejnižší kultury, v jeskyních a slujích bydlící, rvoucí se s drsnou přírodou a divými příslušníky namnoze neznámé dnes její zvířeny o sousto životiny a kůži na nejnutnější oděv, mnoho asi pro kosmetiku nepotřeboval. Nesporno, že o příkrasách nelze mnoho mluviti. Zajisté, že prvé ozdoby jak těla tak i příbytku byly řezané předměty z kostí a rohů ulovené zvěře a částky trofejí loveckých. Kaménky a drobnůstky, jako amulety. Z toho usuzuje Rank, že jednou z prvých ozdob těla krom vyřezávaných cetek bylo tetovování, jak prý nálezem vyřezávané slonové destičky v jeskyni thayingenské doloženo. Ovšem, nepokračovalo vzdělání různých kmenů stejně. V tom, co obyvatelé krajin kol moře Středozemního pokročili již znamenitě ve vyspělé kultuře, v té době zříme v severních krajích kmeny v naprostém stavu divokého barbarství. Podobné poměry nalezeny ale i moderními našimi cestovateli na zapadlých ostrovech a nedostupných vnitrozemích u kmenů divokých. Porovnáváním těchto zpráv můžeme si učiniti pak přibližně jasnou představu nejen vývinu všeobecné kultury člověkovy, ale i postup vývinu kosmetiky.

Nejkrásnější pomůckou ke krášlení pleti jest čistota, zvláště v horkém podnebí. Voda pak nejjednodušším a nejpřirozenějším kosmetickým přípravkem. Bohužel, že u kmenů nižších kultur právě pro tuto základní pravdu nacházíme pramálo vyznavačů. Ve všech dílech světa a ve všech pásmech nalézáme v tomto směru značnou, někdy až úžasnou nečistotu. V tropech jest to jednak nedostatek vody, jednak bázeň před chladem, ve všech pásmech ale bezmezná lenost, místy toliko pověra, která jest příčinou nečistoty. Australští černoši, Bušuané a mnozí kmenové nedostatkem vody, zaviněným povahou půdy, nedbají mytí těla, což by bylo omluvitelné. Co ale říci mnohým kmenům hottentotským, pověstným svojí leností, aneb kmenům battakským na Sumatře, bohaté vodou, kteří zrovna se štítí vody? Východoafričtí Vaporoři, právě tak jako někteří z kmenů nejnižších kultur novorozeně místo aby po porodu vykoupali, osuší na mírném ohni i se všemi zbytky na těle po porodu. Podobně kůži novorozeněte „vykoupají a osuší“ obyvatelé ostrova Nauru, ti „opráší“ děcko od nečistot štětcem z kokosových vláken. Možno, že hrají zde snad nějaké „therapeutické, fysiologické a chemické“ znalosti úlohu, kde vrchní voda slunných plání východoafrických neb voda z fosfátových ložisek na ostrovech jižního moře příliš ostrá by byla pro choulostivou pleť novorozeněte. Podobný zvyk neumýti novorozeně zříme v Persii, na kaspickém moři a u indiánů v Coloradu. Maoriové snad následkem obsahu síry jich vod vulkanické krajiny kojence své místo mytí drhnou zvířecí koží. Hottentoti otírají tělíčko novorozeňátka kravími odpadky a Makalakové se vůbec nemyjí. Tuaregové, kteří mají vodu, čistí se třením jemného písku. U některých arabských kmenů vrstva špíny a nesmytého prachu chrání před uhranutím. Na přibližný stupeň názorů nutno klásti nezachovávání čistoty a opovrhování tělesnou hygienou u indických jak křesťanských, tak i mohamedánských asketů. Mnozí kmenové indičtí dle Weddy prý se vůbec nekoupají, ač většinou po denním žáru a práci dívka hindská cudně koupe se veřejně v lehoučkém šatě, zaměňujíc po koupeli tento za suchý. Japonci jsou velikými stoupenci horkých koupelí, Ainové opět jsou náhledu opačného. Většina afrických kmenů jsou milovníky koupání, naproti tomu ale jejich spolubydlitelé hottentotští a bušmanští o požitek tento nestojí. Příslušník boerského kmene spí oblečen a ráno koluje miska s vodou po celé rodině k umytí všech pouze v obličeji, na krku pak znáti hranici, kam se až Boer myje.

Naproti tomu pozorovati jest již u starých Mexičanů velikou náklonnost k vodě, žádost omývání a koupeli. Velicí zákonodárci a zakladatelé náboženství, jichž kolébka byla v horkých pásmech, přímo uzákonili tělesnou čistotu a omývání namnoze i při náboženských úkonech. Vezměme prvé omývání novorozeněte a symbol čistoty u křesťanů v podobě křtu, t. j. lití vody na hlavu v řece. A jděme k různým kmenům zeměkoule a kolik najdeme při všech okamžicích jich života různých symbolických omývání, s jich náboženstvím a pověrou spojených. Přírodní kmenové používají k mytí, koupelím a plování kterékoliv nahodilé hladiny vodní, bez ohledu na její hodnotu a účel, pouze z náklonosti k příjemnému pocitu osvěžení. Zde tudíž nejsou pohnutky kosmetické, býti hezčí, úhlednější a krasší. Pravidelné omývání, používání nádob na vodu anebo snad dokonce i jakýs způsob vany jest výslednicí vývoje již vyšších stupňů vzdělanosti, které — nehledě ke vlivům evropským — nalézáme v horkých pásmech jižní a východní Asie a poarabisované Afriky. Zde ovšem nelze si představiti čistění důkladné, které zvláště velice slabé jest pokud se týká rukou a prstů. Tento kosmetický nedostatek velmi ohrožuje bezpečnost nejen samotné kosmetiky ale i zdravotnictví. Rukou a prsty se připravují jídla, týmiž nedostatečně omytými prsty se jí, pracuje, ano operuje i při defekaci. Co tu zárodků nákažlivých nemocí přijde do těla, nosu, úst a dýchadel. Obyčejně myjí se části oděvu a nádobí domorodců tam, odkud se béře voda k pití, tím ovšem bezpodmínečně nastává přenášení choroboplodných zárodků, které se ve vodě udržují. A domorodec namnoze nebojí se společně seděti, jísti, koupati se, ležeti a spáti s nemocným při vyrážkách kožních dosti povážlivých druhů, tím ovšem nákaz může býti s dostatek.

Studenou vodou ovšem mnoho se nezmůže při čistění mastného, upoceného těla, pokrytého vrstvou špíny a prachu. Zde připadla by úloha vodě horké, mastné výpotky kůže a veškerou nečistotu rozpustiti a opláchnutím odplaviti. To ovšem nejlépe dá se provésti mýdlem. To znali již také ale kmeny nižších kultur. Některé kmeny černochů na Kongu vyluhují popel banánových listí a slupek a mísíce je s olejem palmovým připravují si tak mýdlo. Ba dokonce jiný černošský kmen má podobné zelené koule mýdlové jako směnný předmět svého obchodu. Pozorujeme-li nejnižší kulturu, poznáváme, že prvým článkem kosmetiky pračlověkovy byla voda, jak jsme již výše podotkli. A bylo to koupání ve volné přírodě, a sice i za časů zimních, jak o mnohem později Tacitus o severních kmenech vypráví. Při tom zříme jednak splývavý, nepěstěný, potem a prachem slepený, jednak divoce vlající vlas, dlouhý u obého pohlaví. Později pěstění jeho dokazuje na sever od Alp nález ve starých kolových stavbách švýcarských nejstarší — hřeben.

Konec ukázky

Table of Contents

Pôvodná publikácia

Předmluva

Co jest kosmetika?

I. Národopis a starověk

II. Staří Slované — staří Čechové