Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Bošáckou dolinou

Jozef Ľudovít Holuby

Copyright © 2020 Petit Press

Copyright ePub version © 2021 iAdverti

Copyright © 2020 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Michal Garaj, Viera Marková, Eva Kovárová, Katarína Tínesová

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0684-3

Pôvodná publikácia

Jozef Ľudovít Holuby. Čo fígeľ, to groš a iné rozprávky. Slovenské nakladateľstvo detskej knihy. Bratislava 1955. 102 s. J. M. Maco zostavil výber. Elena Chmeľová, redaktor.

Bibliografické poznámky

Jozef Ľudovít Holuby: Čo fígeľ, to groš a iné rozprávky

Slovenské nakladateľstvo detskej knihy

1955

Bratislava

výber zostavil J. M. Maco

šéfredaktor L. Kyseľová

redaktor E. Chmeľová

výtvarný redaktor L. Nesselman

technický redaktor M. Štepková

korektor M. Krkošková

V SNDK vydanie prvé.

Predslov. Človek radostný

Nemožno vari ináč nadpísať úvodnú kapitolu do výberu z diela Jozefa Ľudovíta Holubyho. Baťkom ho nazýval ľud a mal ho rád pre šľachetnosť, s akou sa nestretávame kedykoľvek.

Kto bol Jozef Ľudovít Holuby?

Málo by sme povedali, ak povieme: slovenský botanik, spisovateľ a kultúrny pracovník. Naša mládež ho takmer nepozná. Ak o ňom vie, nuž je to len kratušká stať z učebnice literatúry a nanajvýš dajaká ukážka s jeho tvorby. A práve o jeho tvorbu ide. Len skrze ňu možno poznať spisovateľa-vedca. Darmo by sme zakrývali: Holuby je oveľa známejší za hranicami ako u nás. Sme veľkými dlžníkmi jeho celoživotného diela, ktorým sa navždy zapísal do dejín našej vzdelanosti.

Narodil sa 25. marca 1836 v Lubine, v utešenom kraji podjavorinskom, ako syn evanjelického farára. Tu začal chodiť aj do školy. Ako jedenásťročný odchodí na gymnázium do Modry, kde bol profesorom Ján Kalinčiak, autor chýrnej „Reštavrácie“. Modranské časy žiakovské dlho ostali v pamäti Holubyho. Neraz sa na ne rozpomínal a zanechal nám z nich milú črtu, ktorá nestráca na zaujímavosti a vtipnosti ani dnes. Z Modry prechádza Holuby do Bratislavy na lýceum a potom na evanjelickú teológiu.

No väčšmi ako teológia pripútala ho botanika, ktorú na bratislavskom lýceu prednášal profesor Czáder. Už ako dvadsaťročný mládenec uverejnil zoznam 162 rastlín Bratislavskej stolice. Po Bratislave a teologickej fakulte vo Viedni pôsobí Holuby rok v Skalici a potom ako kazateľ v Zemianskom Podhradí. Tam zotrváva 48 rokov. Od roku 1909 žil na odpočinku v Pezinku, kde aj umrel 15. júna 1923.

Holubyho botanizovanie malo šľachetný cieľ. Usiloval sa využiť bohatstvo liečivých rastlín Slovenska pre potreby ľudu. Iba v tom videl predovšetkým úlohu svojej vedeckej práce, prostej, lež o toľko záslužnej a cennej.

S kapseľkou a rýlikom vychodil v každú voľnú chvíľu do chotára, bedlivo vykopával rozličné rastliny, odnášal domov a ukladal. Z ukladaných byliniek vznikli herbáre, ktorými sa naostatok pýšila cudzina, kde sa Holubyho bohaté zbierky dostali.

Mnohé odrody rastlín, ktoré on prvý „objavil“ pre botaniku, presne opísal a zaznamenal, nesú podnes vedecké meno „Holuby“.

Ale Holuby nielen zbiera. Oboznamuje v článkoch ľud s bohatstvom slovenskej prírody, vysvetľuje, aké je ono dôležité pre život. Hoci koná prácu vedeckú, v svojich článkoch vyjadruje sa jednoduchým, zreteľným slovom, aby mu každý rozumel. Jeho príspevky, roztrúsené vtedy po mnohých časopisoch, čítali sa ako rozprávky.

Sám o svojej práci píše: „Veď ja ani neviem suché vedecké veci podávať… A ktože by si žiadal hlboké vedy tu v malej dedinke? Pobaviť a pritom poučiť takými výňatkami z bohatej pokladnice ľudu a jeho života, to je, čo s tými maličkosťami (t. j. príspevkami v časopisoch) docieliť chcem. Dakedy takými vecami rozháňam starosti, ktoré mi ako osy okolo hlavy lietajú.“

Do vysokej staroby si zachoval sviežosť ducha i tela. Ako 87-ročný starec prispieva ešte svojimi vtipnými rozpomienkami do Slovenských pohľadov (r. 1923) a chodí na 4-5-hodinové botanické vychádzky po cestách-necestách. Slovom, bol to učenec veľkého formátu a pritom skromný človek.

Jozef Ľudovít Holuby si získal veľké zásluhy aj ako zberateľ ľudových tradícií. Od študentských rokov na svojich botanických potulkách po slovenských krajoch horlivo študoval ľud, najmä v najbližšom okolí, v Bošáckej doline. Všímal si ľudové zvyky, obyčaje, kroje, povesti, rozprávky, čary, povery, študoval staré listiny a nálezy, teda kus kultúrnej histórie. Zaznačoval si všetko presne podľa ľudového podania, takže mu môžeme ďakovať za spoľahlivé pramene pre poznanie ľudových tradícií.

J. Ľ. Holuby si na podklade ľudových rozprávok všimol napríklad neobyčajný ostrovtip slovenského pospolitého ľudu, ktorým prevyšoval príslušníkov takzvaného „panského stavu“: slúžnych, sudcov a podobne, akokoľvek im majetkove a vplyvom „nebol roveň“. Nad všetky svetské statky i panskú moc vynikal um a bystrosť chudobného človeka. A to dokázal Holuby zachytiť vďaka svojmu blízkemu vzťahu k ľudu.

Úlohou tejto knižky, ktorú predkladáme mladým čitateľom, nie je a ani nemôže byť, aby bola akýmsi prehľadom Holubyho spisovateľskej činnosti. My sme iba začreli do jeho národopisného diela. Pousilujeme sa ho priblížiť najprv takto — hádam sa tým nijako nepreviňujeme oproti jeho ostatnému, dôležitejšiemu dielu vedeckému.

Z Holubyho prác dýcha na nás sviežosť rodnej zeme. Z každej jeho črty cítiť, ako miloval prírodu, ľud, ako sa usiloval o jeho pozdvihnutie, ako ho povzbudzoval v odpore proti vtedajšiemu vykorisťovateľskému zriadeniu. Jozef Ľudovít Holuby žil životom chudobného dedinského farára. Vyznačoval sa bystrým duchom, no i skromnosťou a dobrotou. Rád pomohol prostému človeku múdrou radou; nebolo vari obyvateľa Bošáckej doliny, ktorého by osobne nepoznal. Vedel o ťažkostiach i bolestiach, ľudia mu dôverovali, lebo bol jedným z nich. Všade rozosieval úsmev a tešil sa z dobrej vôle iných, humorom premáhal všetky nepríjemnosti. Napokon — dokazuje to aj táto nenáročná knižka, ktorou by sme radi aspoň trošku splatiť dlžobu voči Holubyho dielu.

Ján M. Maco

AKO SA SLOVENSKÉ OBCE PREKÁRAJÚ

Sotva sa nájde na Slovensku obec, na ktorej obyvateľov by vtip susedných občanov nebol spískal dajaké žartovné, často hodne kúsavé prekáranie. A keď sa tým navzájom domŕzajú, povstávajú z toho i vážne zvady, ba nie zriedka aj povážlivé bitky. Rozumnejší a chladnokrvnejší sa takému prekáraniu smejú a hoci ich ono škrie a mrzí, aspoň tak sa tvária, akoby ich tie žarty tešili. Nech len dakto v Skalici zavolá: „Skaličané! Búda horí!“ Alebo nech sa spýta, či je to pravda, že „Skaličané majú za uchem trísku“? Alebo, že kopali studňu a keď bola vykopaná, nevedeli čo robiť s vykopanou hlinou a kamením. A či je to pravda, že sa potom uradili, aby pre tú hlinu, nahromadenú z vykopanej studne, vykopali jamu a do nej ju pohádzali? Hneď uvidí a skúsi, ako ho ten najkrotší Skaličan poctí titulom „mrvoň“, čo je tam najšpatnejšia nadávka.

V južnom Trenčiansku je veľmi usporiadaná a národne prebudená obec Srnie. Srňanov premŕzajú: že sa raz v zime zobrali s klanicami[1] vlka honiť a keď ho v poli obkolesili, dodávali si navzájom smelosti, pokrikujúc jeden na druhého:

— Chlapi! Klanicú ho! Len ho klanicú!

A keď domnelého vlka klanicami nielen zabili, ale temer na pazder roztrepali, poznali v ňom psa Bundáša. Neradím nikomu zavolať v Srní: „Klanicú ho!“, lebo by ľahko mohol dostať bičom pod kolená.

Niže Trenčína na Považí je dedinka Krivosúd rečená. Stalo sa vraj za Kaukoň kráľa, že jedným koncom vtiahol do dediny kolomažník, vezúci sud kolomaže na káre, ktorú ťahala žrebná kobyla. Aby si kupcov privábil, vyspevoval veselo zvučným basom obvyklé kolomažnícke:

— Kuli-máááz.

Druhým koncom vtiahol handrlák,[2] ťahajúci káru s handrami, ovešanú pestrými šnúrkami, cvernami, prstienkami a iným drobným handrláckym tovarom, a kam si preberá, tam si preberá prstami na kostenej píšťalke visiacej z tretej kabátovej dierky na motúze. A keď píšťalku dolu spustil, ostrým tenorom, že ho po celej dedine bolo počuť a už pred každými dverami usmiate ženičky a dievčatá naňho s handrami čakali — vyspevoval zvláštnou handrláckou melódiou:

Kúp si, Kačo,

jak máš začo:

daj handričky za ledačo!

Keď si kúpiš, budeš mať,

nemusíš požičiavať.

Takto jeden z jedného, druhý z druhého konca dediny si vyspevujúc, stretli sa obaja pri krčme.

— Vitaj, kamarát! — zvolal kolomažník na handrláka.

— Bodaj zdrav bol! — odpovedal handrlák.

— Ako sa ti tovar míňa?

— Len tak, — riekol handrlák, — a tebe?

— Tak po troche, — odpovedal kolomažník.

— Keď sme sa tu stretli, — riekol handrlák, — poďme si trochu na vítanú upiť.

Kolomažník priviazal pred krčmou na zábradlie kobylu a handrlák svoju káru a vkročili k židovi. Tam si veselo popíjali a že sa dávno nevideli, mali si mnoho čo rozprávať. Medzitým, čo sa tí dvaja v krčme bavili, kobyla sa ožrebila. Konečne im svitlo, že je už čas, aby trovu zaplatili a každý šiel po svojom obchode. Aké veľké bolo ich prekvapenie, keď videli žriebä stáť na boku handrlákovej káry! Kolomažník natešený, že bude mať dva kone, šiel si pre žriebä, aby ho pri kobyle uviazal. Ale handrlák riekol:

— Či nevidíš, že sa to moja kára ožrebila, keď si žriebätko zastalo nie pri tvojej kobyle, ale pri svojej materi, mojej káre. Žriebä mi nechaj na pokoji, lebo je moje, nie tvoje!

Z reči do reči — došli konečne až do zvady. Ľudí sa zbehlo mnoho a ako to už býva, jedni jednému, druhí druhému dávali za pravdu. Keď sa tak ani sami medzi sebou, ani hlasmi a poznámkami ľudu nemohli narovnať, vybrali sa k richtárovi, aby ich rozsúdil. Keď aj pred richtárom a obecným úradom i kolomažník i handrlák na svojom stáli a ani jeden popustiť nechcel, riekol richtár:

— Hajtman! Doveď sem to žriebä, nech ono samo ukáže, či je kolomažníkova kobyla, alebo handrlákova kára jeho mater. Keď ho pustíme, ono naisto zabehne k svojej materi.

Žriebä doviedli pred richtára a potom ho pustili a ono sa sem-tam motalo, až naposledy zabrčkovalo k handrlákovej káre a tam si zastalo. Na to riekol richtár s úradom:

— Darmo je, žriebä si zastalo pri svojej materi, a tak patrí handrlákovi.

Nad takýmto neslýchaným výrokom rozkatovaný kolomažník riekol:

— Ej, veru je to krivý súd, lebo kto to kedy slýchal, aby sa kára ožrebila? — A že obecný úrad v tejto veci krivo súdil, zostalo dedine do dnešného dňa meno Krivosúd.

*

V kotline pod Inovcom rozkladá sa starobylá dedina Selec, kde na Hradisku v predhistorickej dobe bola osada a na viacerých miestach vidno hromady nakopeného kamenia, ako nepopierateľné znaky bývalých medených baní. Ešte asi pred štyridsiatimi rokmi vyrábala selecká papiereň výborný, ako remeň pevný papier. Čo ako je táto dedina v hlbokej kotline ukrytá, nemohla sa vyhnúť premŕzaniu, že tam soľ rozsievali. Keď vraj Selčanov zlostilo, že musia mnoho peňazí každoročne za soľ vydávať, zišli sa do rady a uradili sa, že si na obecnú roľu soli nasejú. Roľu pekne poorali, rozsievačovi zavesili plachtu s potlčenou soľou na krk a aby pri rozsievaní roľu príliš nedošliapal, postavili ho na bránu a túto štyria chlapi vzali na plecia a tak s rozsievačom po roli chodili, zakiaľ nebola celá roľa soľou posiata. A keď soľ zabránili, vrátili sa v pokoji domov.

Po čase, keď už aj teplý dáždik bol spadol, vyšiel obecný úrad podívať sa na roľu, či soľ vzchádza. Roľa sa už zďaleka zelenala od žihľavy. I tešilo ich to, že sa soľ už zelená, a jeden úradný vytrhol kúštik žihľavy, aby ju ochutnal, či tá soľ dobrá bude. Ako žihľavu priložil na ústa, veľmi ho popŕhlila a on natešený zvolal:

— Chlapi, dobrá to bude soľ, len je trochu štipľavá a mocná, bárs je ešte len mladá.

Koniec ukážky

Table of Contents

Pôvodná publikácia

Ako sa slovenské obce prekárajú