Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Do kúpeľa

Jozef Gregor Tajovský

Copyright © 2008 Petit Press

Copyright ePub version © 2021 iAdverti

Copyright © 2008 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Martina Jaroščáková, Miriama Mládková

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0659-1

Pôvodná publikácia

Jozef Gregor Tajovský. Dielo 1. Slovenské vydavateľstvo krásnej literatúry. Bratislava 1953. 377 s. Dr. Jozef Felix rediguje. Ivan Kupec, šéfredaktor. Dr. Jozef Felix, zodpovedný redaktor. Rudolf Totka, technický redaktor. Ivan Minárik korigoval.

Bibliografické poznámky

Slovenský týždenník 1905 č. 50

Smutné nôty, Pešťbudín 1907, str. 52 — 63

Spisy (prvé vydanie) — 3, str. 71 — 83

Rozprávka „Do kúpeľa“ patrí medzi tie prozaické práce, ktoré čerpajú tematicky z autorovho pobytu v dome starého otca („Do konca“, „Prvé hodinky“ atď.). Zmienka o „ružomberskom árešte“ má pravdivý podklad. Jozefa Gregora-Tajovského skutočne väznili tri mesiace r. 1904, keď v Ľudových novinách odporúčal bojkot kočujúcej maďarskej divadelnej spoločnosti. Súdili ho v Ružomberku 29. II. 1904.

DO KÚPEĽA

Z chodby ružomberského áreštu vše blysne sa mi pred očima Váh a neraz zažiada sa mi omočiť si doň aspoň hlavu. Lebo nepravda je to, že je väzenie „chládok“. Mne aspoň od maďarskej spravodlivosti vždy je teplejšie, ako keď ma na slobode akokoľvek slnce pripeká.

Ale však si ja poradím a dostanem sa keď aj nie do Váhu, aspoň do Revúcej. Plavia práve drevo, áreštanti ho vyťahujú, prihlásim sa aj ja.

Takto som si premýšľal horúceho odpoludnia koncom júla a poobede šiel som už siahovicu vyťahovať. Ale zariekol som sa, že viac nikdy. Drevo ťažké… Voda studená, ľadová, až žily tŕpnu…

Myslím si, nie je to kúpeľ a zábava ako pred dvadsiatimi-dvadsiatimi piatimi rokmi doma na dedine.

To boly časy! Keď som celé leto iba dva, poťažne tri kúsky prádla nosil na sebe: gatky a košieľku, no a ešte ak dáky kus okrúhleho súkna po starom otcovi, čo on voľakedy „klobúkom“ menoval, s večnou, schválne vyvŕtanou dierou navrchu, cez ktorú mi vlasy prerastaly, a ktorá obyčajne slúžila za lievik, keď sme „na hline“ pagáčiky miesili a v klobúkoch vodu nosili. Lenže klobúk mi vše voda vzala a tak som ostal holohlavý. Až keď ma tým rodičia vytrestali, našli kdesi v komore alebo doniesli mi z mesta dáky starý darovaný slamenák, alebo mi starú baranicu vtisli na uši, aby som len predsa nechodil vraj ako Cigánča, a vše spomenuli aj slnečnicu, ktorá by ma mohla opáliť. Baranica bola istejšia ako klobúk; ani vietor ju tak ľahko nesmietol do vody, ani keď sme chlapci vše schválne „napájali“ klobúky a baranice, „napila sa“, ale pomaly váľala sa dolu vodou ako utopené mača. A keď sme sa pritom pobili, a ja švacol som protivníka ňou cez tvár, mal čo sĺz za hodinu z očí vytierať.

Koniec ukážky

Table of Contents

Pôvodná publikácia

Do kúpeľa