O knize

Hackerství se pro naši civilizaci stává stále nebezpečnější hrozbou. S rostoucím významem internetu v organizaci společnosti, komunikacích, hospodářském životě a technologických systémech roste také nebezpečí jeho zneužití či napadení. Svět již zažil a stále zažívá vykrádání bank, vydírání nemocnic, umlčování politických oponentů, útoky na servery hospodářské konkurence, ovlivňování voleb i zablokování dodávek elektřiny v rozsáhlých regionech. Jsme svědky toho, jak se internet stává polem nejen finanční kriminality, ale i prostředkem boje teroristických organizací či vojenských a bezpečnostních struktur některých států. Hackerství rovněž přineslo nevídané možnosti, jak prostřednictvím mobilních telefonů sledovat prakticky kohokoliv. A všechna tato nebezpečí jsou při tom mnohem vážnější, než si většina z nás uvědomuje. I proto vznikla fundovaná kniha Daniila Turovského, jež čtenáři otevírá bránu do světa virtuálních hrozeb. Její autor je novinář, který se dlouhodobě zabývá hackerstvím v Rusku. Opírá se o analýzu dostupných materiálů a řadu vlastních rozhovorů s předními hackery a ve své knize ukazuje vývoj tohoto fenoménu i sociální a politické faktory, které umožnily, že ruští hackeři dnes patří k nejaktivnějším a nejnebezpečnějším. Poukazuje při tom také na praxi ruských silových struktur – armády a FSB –, jež připravují hackerské specialisty, úkolují je a začleňují do nových vojenských a bezpečnostních jednotek či tiše zajišťují beztrestnost „vlasteneckým“ kyberzločincům. Turovského Vpád je knihou, která

je stejně tak objevná, jako i potřebná.

O autorovi

Daniil Ivanovič Turovskij (1990) vystudoval moskevský Institut žurnalistiky a literární tvorby. Pracoval jako redaktor a korespondent různých tištěných i internetových časopisů (Kommersant , Afiša , Meduza , Lenta.ru ), specializující se na problematiku internetu a hackerství. V roce 2015 napsal také seriál reportáží o Islámském státě,

které přetiskoval britský The Guardian.

Daniil Turovskij

VPÁD

Stručné dějiny ruských hackerů

Z ruštiny přeložil Libor Dvořák

Pistorius & Olšanská

Příbram 2021

Z ruského originálu ВТOРЖЕНИЕ. Краткая истoрия русских хакерoв

vydaného nakladatelstvím Individuum v Moskvě v roce 2019

přeložil Libor Dvořák

Text odborně zrevidoval Pavel Škorpa

Obálku navrhl Pavel Cindr

Odpovědná redaktorka Kristýna Janská

V roce 2021 vydalo nakladatelství Pistorius & Olšanská s.r.o.,

Pražská 128, 261 01 Příbram

jako svou 292. publikaci

Vydání první. 312 stran

Tato kniha byla vydána s laskavou pomocí Ministerstva kultury ČR

a Nadace Michaila Prochorova v rámci programu TRANSCRIPT podporujícího vydávání překladů ruské literatury.

Издание осуществлено при участии Программы поддержки переводов русской литературы TRANSCRIPT Фонда Михаила Прохорова.

© Daniil Turovsky, all rights reserved, 2019

Překlad © Libor Dvořák, 2021

ISBN 978-80-7579-123-8 (EPUB)

ISBN 978-80-7579-124-5 (MOBI)

ISBN 978-80-7579-125-2 (PDF)

ISBN 978-80-7579-091-0 (tištěná kniha)

www.pistorius.cz

Mým rodičům – za to, že mě naučili zvědavosti

Předmluva

Dějiny ruských hackerů jsou dějinami výrostků z celého bývalého Sovětského svazu. Vyrůstali v inženýrských rodinách, v mládí četli kyberpunk a sci-fi, po tržištích nakupovali klony počítačů IBM – a najednou se ocitli na hackerských fórech, jež jim často vynahrazovala smutný ruský život za okny: s jeho špinavými ulicemi, bídou i vyprázdněnou a děsivě nepředvídatelnou budoucností.

Zatímco v USA se dál a dál nafukovala dotcomová bublina, hackeři v Rusku nastartovali svou vlastní zlatou horečku – kradli americké kreditky, nabourávali se do bankovních účtů a internetových obchodů a mnozí z nich se tak dopracovali až milionů dolarů. Leckdo z nich je v obavách z gangů či státu pečlivě ukrýval a proměňoval v květinářské obchody či pneuservisy, jiní nakupovali vily a drahé sporťáky, další si opatřovali nemovitosti v zahraničí a odjížděli tam, kde byly barvy výraznější než ty, jimž uvykli doma – na Maledivy, na Kypr či do Izraele.

Životopisy těchto lidí nejednou připomínají napínavé akční filmy. Když jsem s nimi mluvil o jejich minulosti, často jsem z toho měl pocit, že veškeré ty vylomeniny nevyváděli jen kvůli penězům, spíš jako by se snažili stát hrdiny filmů a knížek, které tolik milovali v dětství.

V mládí jsem si často četl v časopisu Hacker, který každou chvíli radil, jak se někam nabourat, a všechno to dost připomínalo zmodernizovanou Anarchistovu kuchařku. Vyrůstal jsem v rodině, kde každý měl svůj počítač a kde se pěstovalo programování: po večerech jsem zkoumal kódy webových stránek a pokoušel se na ně proniknout. Uvažoval jsem o tom, že po maturitě bych se mohl přihlásit ke studiu na fakultě informační bezpečnosti a pak třeba pracovat u Federální bezpečnostní služby (FSB). Naštěstí mě tyhle úvahy brzy pustily a daleko víc mě začaly zajímat různé texty, historie a nakonec i novinařina.

Polotajné hackerské společenství, do nějž jsem se svého času marně pokoušel proniknout, o sobě však občas opět dávalo vědět. Nejdřív tito lidé přes sociální sítě útočili na známé a požadovali peníze. Později už se vrhali i na mé vlastní účty kvůli mé novinářské práci v Rusku – útočili na ně prorežimní hackeři.

Tohle je kniha o volbě – o cestách, jež si vybrali lidé, kteří se stali součástí hackerské subkultury. Zatímco někteří se dál drželi výhradně romantických představ a na peníze nemysleli (I. část), jiní bohatli (II. část); když pak nadešel čas uspořádat si své vztahy se státem, jedni začali pracovat pro něj, kdežto jiní proti němu (III. a IV. část).

Kniha vychází z textů, které jsem v posledních letech psal pro Meduzu (meduza.io), což je jeden z mála opravdu nezávislých ruskojazyčných serverů, ale nejen z nich. Většinu materiálů jsem dával dohromady ve volném čase: zkoumal jsem různá fóra, internetové archivy a knihy, setkával se s hackery nebo, a to častěji, s nimi debatoval prostřednictvím zašifrovaných chatů. Říkám těmto lidem „ruští hackeři“, protože rusky mluvící hackerské společenství zůstalo jednotné: Rusové, Ukrajinci, Bělorusové i příslušníci jiných národů bývalého SSSR vyrůstali na stejných fórech, vytvářeli společná uskupení a dál útočili na své cíle společně – dokonce i tehdy, když jejich státy spolu vedly válku.

V jistém smyslu je tedy tato kniha průvodcem po světě ruskojazyčných hackerů od pádu Sovětského svazu až do dneška, encyklopedie protagonistů, či dokonce studie toho, jak ruské úřady vybudovaly jednu z nejbojeschopnějších kybernetických armád světa. Najdete tu mnoho individuálních lidských příběhů, z nichž si uděláte obrázek, v jakých podmínkách tito hackeři vyrůstali a co určilo jejich další osud.

A konečně je to také vyprávění o tom, jak anonymní jedinci sedící u počítačů dokážou znesvářit celé státy, ničit kritickou infrastrukturu (kupříkladu odpojovat elektrické rozvodné sítě v celých regionech) a zabíjet, aniž by vedli jakoukoli bojovou činnost a aniž by měli sebemenší představu, kdo jsou jejich oběti.

Prolog

První běženec kybernetické války

22. srpna 2015 vousatý obrýlený muž se dvěma batohy vstoupil do budovy Leningradského nádraží v Moskvě. Došel k pokladně a koupil si lístek na nejbližší expres Sapsan, který dojede za čtyři hodiny do Petrohradu.

Jakmile muž dorazil do severní metropole, rozběhl se k nedalekému stanovišti linkových taxíků. V Petrohradu vyrostl, a tak věděl, že mikrobus mířící do Helsinek je nejlevnější a nejméně nápadný způsob, jak se dostat z Ruska do Evropy. Jízdenka stojí 800 rublů a cesta zabere osm hodin, jež náš poutník stráví ve společnosti chudých studentů a překupníků, kteří z Ruska do Finska vezou cigarety a zpátky drogistické zboží.

Po několika hodinách muž překročil rusko-finskou hranici a konečně si s úlevou vydechl. Zatím se jeho plán dařil – pokud ho někdo sledoval, podařilo se ho setřást. Všechno si předem dobře promyslel: cestu vzduchem nezvolil, protože to by ho určitě zajistila letištní kontrola, a lístek na vlak si nekoupil přes internet, ale přímo v nádražní pokladně. Vybavil si svůj předchozí útěk ze zaběhaného života, když před deseti lety projížděl trolejbusem kolem nádraží a najednou se zcela spontánně rozhodl, že se přestěhuje ke své dívce do Moskvy. Na další zastávce vystoupil, koupil si lístek na vlak a tím odjel navždy. S tou dívkou se pak vzali.

V Helsinkách muž nasedl na trajekt do Stockholmu a po příjezdu do Švédska se obrátil na lidskoprávní organizaci s prosbou, aby mu pomohla získat v zemi politický azyl. Odtud ho ovšem poslali zpátky do Finska, podle evropského zákonodárství je třeba o politický azyl žádat v zemi, přes niž člověk na území EU vstoupil.

Po návratu do Helsinek vousáč našel nejbližší wifinu a odeslal e-mail na redakční adresu Meduzy, pro niž jsem tehdy pracoval jako zvláštní zpravodaj. Jeho zpáteční adresa zněla mrtváruka1984, což poukazovalo jak na slavnou Orwellovu antiutopii, tak i na systém Perimetr, který měl zajistit automatický odvetný jaderný úder a byl v Sovětském svazu vyvinut v časech studené války. Američané si Perimetr přejmenovali na Mrtvou ruku: celý systém byl vybudován tak, aby jaderné hlavice byly odpáleny i v případě, že by všichni, kdo to mohli učinit, byli už mrtví.

V e-mailu se muž představil jako Alexandr Vjarja, jeden z vedoucích pracovníků ruské společnosti Qrator Labs, která se věnovala ochraně proti DDoS-útokům. V dopisu vylíčil, jak živě se vysocí ruští státní úředníci a tajné služby zajímají o kybernetické zbraně. On sám byl svědkem toho, jak nasazení těchto zbraní nařídil právě stát.

„Dnes, kdy se situace v Rusku znovu vyostřuje, se obávám, že by mě mohli zapřáhnout do přípravy a organizace těchto útoků, protože jsem do věci zasvěcený. Rozhodl jsem se tedy, že musím veřejnost informovat,“ psal Vjarja. „Myslím si, že naši občané by měli vědět, na co stát vynakládá peníze v podmínkách krize. A KDO se těmihle špinavými záležitostmi zabývá. Rozhodně to nejsou nějací drobní podvodníčci. A zatímco dřív jsme to všichni jen tušili, teď budete mít důkazy:) Ze země jsem musel vycestovat, aby mě třeba náhodou nepřejelo auto. To rozhodnutí nebylo snadné: dá se říct, že jsem ztratil dobrou práci i rodinu, od které jsem se vydal do neznáma. A to nemluvím o tom, jak mě budou pronásledovat všelijaké novinářské prodejné děvky – například z Lifenews.“

Odpověděl jsem, že bych se s ním rád sešel a jeho příběh vyslechl co nejdřív. Naše debata se okamžitě přestěhovala do tajného chatu v Telegramu. V roce 2015 už chráněné chaty v Rusku používal kdekdo, protože bylo jasné, že otevřenou komunikaci můžou číst nebo odposlouchávat ruské tajné služby, i když podle zákona musí k něčemu takovému nejdřív získat povolení soudu.

„Jak rychle se sem dostanete? Hodlám vše oznámit zdejším úřadům a požádat je o pomoc,“ napsal mi.

„Stačí pozítří?“

„Ajaj!“

„Připadá vám to pozdě?“

„Ačkoli, stejně se musím někde ubytovat.“

„Mohl bych to zkusit i zítra.“

„Potřeboval bych si najít něco šikovného, na kartě už mi zbývá jen pár krejcarů.“

Nakonec si Vjarja našel společný pokoj v jednom z místních hostelů. Helsinky jsou drahé město, ale měl štěstí a za noc platil jen 20 euro. Když už jsem příští ráno nasedal do letadla, dostal jsem od něj další zprávu: „Naprosto nesdělitelná experience – hostel jsem zažil úplně poprvé. Všichni tu chrápou, mluví ze spaní a celou noc se převalují.“

Brzy nato jsme se setkali u nákupního centra kousek od nábřeží. Vjarja stál vedle vchodu, neklidně se rozhlížel a očima po mně pátral mezi lidmi přecházejícími tramvajové koleje. Všechny své věci – dva batohy – měl s sebou. Zašli jsme do nejbližšího podniku, objednali si kávu a on mi začal vykládat, co všechno se mu přihodilo.

* * *

Alexandr Vjarja se narodil v polovině 80. let ve společném bytě v Leningradu a vyrůstal bez otce. Když mu bylo dvanáct, zahořel pro počítače – začínal videohrami, posléze se věnoval programování a „železu“, tedy počítačovému hardwaru. Jeho prvním zaměstnáním byla funkce systémového správce sítě ve společnosti jeho vzdáleného strýce. Sociální sítě se teprve začínaly rodit, ale Vjarja si v nich účty nezřizoval zcela programově: nechtěl po sobě na internetu zanechávat žádné stopy.

Když se přestěhoval do Moskvy, nějaký čas působil jako síťový inženýr v několika hostingových společnostech. Roku 2012 objevil na jednom z profilových fór zajímavou pracovní příležitost a po několika testech ho přijali do společnosti Qrator, specializující se na ochranu proti útokům typu DDoS.

Ta v té době byla na trhu ve svém oboru naprostou špičkou: mezi jejími zákazníky byla četná nezávislá média jako TV Dožď či listy Novaja gazeta a Vědomosti, bankovní domy (Alfa, Tinkoff) či internetové obchody (Julmart, Lamoda). Jak Vjarja tvrdil, jejich služeb jednou využil dokonce i internetový obchod prodávající sudy z cedrového dřeva. Nejzajímavější na tom bylo, že právě tento obchod zažil nejtěžší hackerský útok za celou dobu jeho práce u společnosti. „V Rusku je zúčtování s konkurencí za pomoci útoků typu DDoS velmi populární, protože už jednodenní prostoj může znamenat uzavření obchodu,“ vysvětlil mi. Takové útoky jsou velmi levné (kolem tří tisíc rublů denně) a nechráněnou webovou stránku vyřadí z provozu, což vede k významným ekonomickým ztrátám.

Vjarja pracoval v technické podpoře a neustále odpovídal na dotazy klientů. Nejednou se na Qrator obraceli i ti, kteří byli nespokojení s tím, že firma chrání i opoziční servery. Na jaře 2012, těsně před Putinovou prezidentskou inaugurací „vlastenečtí“ prorežimní hackeři zaútočili na webové stránky rádia Echo Moskvy, listu Kommersant a TV Dožď. To všechno byli zákazníci Qratoru. „Proč chráníte Židy?“ zeptal se Vjarji toho dne jeden z volajících.

Během voleb moskevského primátora v roce 2013 Qrator chránil web Alexeje Navalného – hned od okamžiku, kdy tento opoziční politik ohlásil svou kandidaturu a zahájil úspěšnou kampaň. Jednoho dne si Vjarja povšiml, že vedle sídla jeho společnosti stojí dodávka s tmavými okny a anténami na střeše. Od té chvíle se tam auto objevovalo skoro každý den. Když pracovníci Qratoru odcházeli na oběd, pokoušeli se do auta nahlédnout a žertovali, že by těm, kdo je odposlouchávají, měli přinést něco na zub.

„Saša je velmi nadaný chlap, ale dost vztahovačný a už mu trochu straší ve věži,“ řekl mi jeho bývalý šéf Alexandr Ljamin. „Když ve sféře informační bezpečnosti pracujete příliš dlouho, začínáte se měnit a ze všech stran se cítíte ohroženi.“

Ať tak či onak, v roce 2015 vedení firmy Vjarju povýšilo na vedoucího provozních služeb. Začal často jezdit do zahraničí, navštěvovat datová centra a instalovat v nich programové vybavení schopné odolávat mimořádné zátěži při případných útocích. V Qratoru se takovým serverům říká „centra očisty provozu“. Tato zařízení pomáhají obehnat webové stránky zákazníků virtuálním „plotem“ s „hraničními přechody“, jež jsou pak s to odfiltrovat zdravý provoz od kontaminovaného.

Ve stejné době firma připravovala otevření první zahraniční filiálky v Praze. Všichni její pracovníci už dostali služební víza. V čele této expozitury měl stát právě Vjarja.

3. října 2015 zavolal generálnímu řediteli Qratoru Alexandru Ljaminovi zástupce ředitele oddělení infrastrukturních projektů ruského ministerstva spojů Vartan Chačaturov. Ten Ljamina požádal, zda by někdo z jeho odborníků nepomohl ministerským úředníkům vyřešit jeden „choulostivý problém“. Kromě Vjarji nebyl v tu chvíli k dispozici nikdo – všichni ostatní se rozjeli po odborných konferencích.

Chačaturov se tedy s Vjarjou spojil a poskytl mu mobilní číslo, na které Vjarja odeslal zprávu. K večeru se mu ozval jistý Vasilij Brovko. Vjarja neměl ponětí, kdo to má být. Brovko mu sdělil, že by spolu během pár dní měli odcestovat do bulharské Sofie a že všechny potřebné formality zařídí jeho asistentka.

Vjarja si tedy Brovka našel na internetu – a chytil se za hlavu. Nejvíc ho přitom zaujalo, že Brovko byl zakladatelem společnosti Apostol, již Alexej Navalnyj na jaře 2013 obvinil, že za pomoci botů napadala sociální sítě Aeroflotu. Poslední dobou tento muž působil ve funkci šéfa oddělení komunikací Rostechu, tedy státní korporace pověřené vývojem a výrobou hi-tech produkce pro civilní i vojenské účely. Tuto instituci řídil Sergej Čemezov, jenž měl velmi blízko k Vladimiru Putinovi.

Vjarja předpokládal, že potřebují pomoc v jeho oboru – tedy vybrat nový systém ochrany před DDoS-útoky. Velmi ho proto překvapilo, že má cestovat do Bulharska, když nejznámější výrobci podobného programového vybavení sídlí v Izraeli a ve Státech.

5. února 2015 nicméně přicestoval do Sofie. Brovkovi zaslal SMS a ten mu odpověděl, že schůzka se uskuteční někdy během odpoledne. Vjarja se tedy prošel po centru města a pak zamířil k místu schůzky, což byla skleněná pompézní budova Grand Hotelu Sofia.

Zanedlouho se objevil i Brovko. V jedné ruce svíral smartphone ruské výroby, kdežto v druhé iPhone. Oba telefony byly v neustálém provozu. Vjarja se s Brovkem pozdravil a prohodil, že Sofie je neuvěřitelně malé město. „Spíš smetiště,“ utrousil Brovko.

Hned poté se dostavili dva pracovníci místní společnosti Packets Technologies (internetová stránka (1) firmy skromně sděluje, že se společnost specializuje na „vývoj pokročilých síťových technologií“). Brovko Vjarjovi řekl, že teď musejí zajít do sídla společnosti, „podívat se na produkt“ a poté Vjarja řekne, co si o něm myslí.

Společnost sídlila kousek od hotelu. V jednací místnosti firmy spustil jeden z pracovníků Packets Technologies prezentaci a během ní o sobě řekl pár slov: působil v izraelské armádě, konzultoval největší internetové firmy v oblasti síťové bezpečnosti a zúčastnil se i Black Hat (což je nejdůležitější celosvětová konference o informační bezpečnosti, na kterou přijíždějí jak oficiální odborníci na IT, tak i hackeři).

Poté pracovník bulharské firmy podle Vjarjova tvrzení prohlásil: „A teď vám představím produkt sloužící k provádění DDoS útoků.“ Zmíněný program neměl žádný název. Bulhar dále zdůraznil, že „produkt“ je schopen zajistit DDoS útok na síťové úrovni. Takové útoky „ucpou možnosti serveru parazitními pakety, takže systém nedokáže přijímat žádná další data“.

Produkt měl podobu malé krabičky s programovým vybavením, která se instalovala na jeden z výměnných uzlů. Pro systém bylo vyčleněno zvláštní pásmo s maximálním výkonem 10 gigabitů za sekundu. Odborníci z Packets Technologies k řečenému dodali, že systém umožňuje tzv. koktejlové, tedy smíšené útoky, jimž je vůbec nejtěžší čelit. Mimoto se datový tok dá docela jednoduše posílit instalací další „krabičky“. Roku 2010 byl podobný útok o síle 10 gigabitů veden proti serverům Wikileaks. Nejmohutnější DDoS útok v dějinách internetu podnikla nizozemská hostingová firma Cyberbunker proti společnosti Spamhaus – ten měl sílu 300 gigabitů/s, (2) a jak napsaly noviny The New York Times, „zpomalil celý internet“.

Když pracovník společnosti ukončil teoretický výklad, spustil VPN-spojení a prohlížeč v Toru, čímž si zajistil anonymitu (vysledovat počátek takového útoku je prakticky nemožné). V prohlížeči zadal IP-adresu a otevřela se stránka s mimořádně jednoduchým rozhraním. Nahoře byl adresový řádek a pod ním asi deset variant DDoS-útoků. Vedle každé z nich bylo prázdné políčko, které jste mohli označit. Dole knoflík, jímž se dala navolit síla útoku – od 100 megabitů do 10 gigabitů za vteřinu. „Nemusí to jet takříkajíc na plné pecky, samozřejmě pokud oběti útoku stačí méně masivní zásah,“ vysvětlil Vjarja.

Pracovníci firmy vepsali do vstupního pole adresu serveru ukrajinského ministerstva obrany. Ve vedlejším okně pak otevřeli stránku služby, s jejíž pomocí se dala sledovat funkčnost webových stránek. Pak svůj program spustili na plný výkon. Objevil se i graf ukazující sílu útoku – ta velmi rychle dosáhla 10 gigabitů/s. Indikátor funkčnosti ukázal, že stránka je nepřístupná. Pokusili se ji tedy otevřít v prohlížeči, ale ani to nevyšlo. Během pár minut útok zastavili a stránka znovu začala odpovídat.

Pak se pokusili na stránku ukrajinského ministerstva obrany zaútočit výkonem 100 megabitů/s a ta znovu přestala fungovat.

„Víte co, zkusíme slon.ru,“ navrhl Brovko, který až do této chvíle mlčel (alespoň tak mi to tlumočil Vjarja). Slon.ru (přejmenovaný dnes na Republic) je jeden z nejpopulárnějších ruských nezávislých zpravodajských a informačních serverů a právě na ten Bulhaři na požádání zaútočili výkonem 10 gigabitů/s. Stránka se neotevřela a na několik minut spadla. Později mi tehdejší šéfredaktor „slona“ Maxim Kašulinskij potvrdil, že 5. února 2015 zaznamenali útok, po kterém jejich stránka na dvě minuty spadla.

„A co když ty stránky jsou chráněné? Prorazíte ochranu?“ zeptal se Vjarja a dostal odpověď, že v takovém případě je třeba zjistit skutečnou adresu serveru (protože všechny ochranné systémy nechají útok proběhnout, ale skutečnou adresu serveru zamaskují), jenže na to prý Packets Technologies mají svou metodiku. Vjarju zajímalo, kolik takový systém stojí, a Brovko mu údajně odpověděl: „Asi tak milion dolarů.“

Po této schůzce Vjarja s Brovkem zamířili zpátky do Grand Hotelu Sofia a v baru si objednali kávu. Vjarja si vybavil, že Brovka ze všeho nejvíc zajímalo, jak se dá najít skutečná adresa serveru a na jaké vstupní pole by bylo nejlepší takovýto systém využít. Po jisté chvíli měl pracovník Rostechu říct: „No to víte, potřebujeme někoho, kdo by s tím byl schopen zacházet.“ Vjarja jen polkl a prohlásil: „Tak to ne, prosím! Uvědomte si laskavě, že nejsem hacker. Něco takového je proti mým zásadám, a navíc je to nezákonné.“ Nato se Brovko měl Vjarji zeptat: „A víš ty vůbec, jaká organizace tě na tenhle výlet pozvala?“ Vjarju hned napadlo, že by to mohla být Federální bezpečnostní služba (FSB), ale nahlas řekl, že napříště je ochoten zabývat se jen čistě technickými záležitostmi celé věci. Přidali si jeden druhého do Telegramu a rozešli se.

Vjarja se nijak netajil tím, že tohle ho opravdu šokovalo. Vše ihned sdělil svému šéfovi Ljaminovi a ten mu doporučil, aby se „pokud možno držel stranou“. Nazítří, 6. února, se Vjarja vrátil zpátky do Moskvy.

Vjarja mi poskytl záznamy své další korespondence s Brovkem i se svými nadřízenými. Pracovníkovi Rostechu zaslal několik zpráv obsahujících čistě technická doporučení: kupříkladu doporučil, aby pro tento účel použili nizozemské výměnné uzly, které „mají terabitový výkon a nějakých deset gigabitů je nerozhodí“. Odpověděl mu stručně: „Díky, podívám se na to.“

5. března 2015 Vjarjovi napsala Brovkova asistentka a sdělila mu, že ho prosí o schůzku: „Na Patriarchových rybnících. Ne v konkrétním podniku, bude to jen taková procházka.“ Po pár hodinách Vjarja odepsal, že takovou věc je třeba projednat s jeho nadřízenými. A to už mu odpověděl sám Brovko:

Nazdar. Přece jsme se domluvili, že se občas setkáme bez vědomí tvých šéfů.

Šlo by to dneska?

Vjarja:

Nazdar.

Šéf prosí všechno řešit přes něj.

Záleží na něm.

Brovko:

Ale!!!

A proč?

Vjarja:

Nemá rád, když ho obchází. Obyčejně mu zavolá Vartan [Chačaturov] a všechno proberou spolu. Já jsem jen podřízený a bez něj to nejde.

Brovko:

Tak mu řekni, že jdeš jenom na kafe.

Vjarja:

Bohužel nemůžu:(

Brovko:

S tím nesouhlasím, ale budiž.

Pošli číslo na šéfa.

Ljaminovi se to vůbec nechtělo líbit. Otevřel v Telegramu chat s názvem WTF a pozval do něj Vjarju, Brovka a Chačaturova.

Konec ukázky

Table of Contents

O knize

O autorovi

Předmluva

Prolog První běženec kybernetické války

Část první KOŘENY

Část druhá PENÍZE

Část třetí STÁTNÍ MOC

Část čtvrtá VÁLKA