Luis Thajman

Narkoman

Ukážka z elektronickej knihy

2013

Autorské práva

Dielo Narkoman napísal © Luis Thajman, MMXIII; Obálka: © Druska Books, MMXIII; Obrázok z obálky: X pod licenciou CC, MMX; Vydavateľ elektronickej knihy: © Druska Books.

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického, či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa.

ISBN: 978-80-89646-43-2

Pre tých čo prestať chcú a nemôžu a tých čo prestať môžu ale nechcú…

1. Kapitola – alkohol

Ani neviem, ako mám začať. V hlave mi už z toho všetkého poriadne hrabe. Najradšej by som si natiahol polmetrovú čiaru koksu a skočil z mosta. Začalo to už veľmi dávno. Všetko zmenilo jedno osudné zmeškanie vlaku. Mal som dvadsaťtri a už šesť rokov som chodil som so spolužiačkou zo strednej školy. Bez nej som si už život nepredstavoval, zvykli sme si na seba. Bol november alebo december, vonku zimný piatkový večer. Tešil som sa na svoju lásku, po dvoch týždňoch sa mala vrátiť z Bratislavy, kde študovala na vysokej škole. Bol som sklamaný, keď mi zavolala, že nestihla vlak a že príde až na ďalší deň. Každá chvíľa s ňou bola vzácnosť. Počas tých šiestich rokov sme si samoty užili až dosť. Bol som smutný aj nahnevaný. Nevedel som čo mám robiť. Späť sa mi ešte nechcelo, tak som vyrazil do baru, kde som prežil dosť veľkú časť môjho života. Hrali sme biliard a chľastali. O tráve sa nám ani nesnilo. Pili sme ako všetci, plno pív a borovičku. V ten osudný večer tam bolo nejako veľa ľudí. Hral som biliard. Bol som na ťahu a práve som sa chystal na úder, keď som nejako inštinktívne zodvihol hlavu, aby som sa pozrel ku dverám kto vošiel. Po nemom úžase som sa asi po dvadsiatich sekundách zmohol na jedinú vetu o tom, že to musí byť moja žena alebo niečo podobné. Vo dverách stála tá najkrajšia ženská, akú som za poslednú dobu stretol. Dlhé gaštanové vlasy, hnedé oči, nádherná tvár a perfektná postava. To sa nevidí tak často. Od okamihu čo som ju zbadal, som už na ňu nevedel prestať myslieť. Bolo to jediné dievča, po ktorom som túžil. Veľkú šancu som si ale nedával, bola to fakt trieda. Chcel ju dostať každý, vrátane tých čo tam mali svoje frajerky, takže som sa rozhodol ísť nato skôr ako ma niekto predbehne. Prisadol som si a pozval ich na nejaký drink, lebo si sadla k stolu aj s kamarátkou, tiež krásavicou, v prevedení blond, modré oči. Len čo som to dopovedal, hrnuli sa k stolu skupinky nápadníkov, ale našťastie pre mňa už na otázky typu či si môžu prisadnúť, dostávali záporné odpovede. Bol som v tom bare ako doma. Poznal som všetkých a všetci poznali mňa. Bol som tak trochu výkvet mesta, takže som nemal žiadny problém udržať si miesto pri stole. Keď nám doniesli pijatiku začali prvé nesmelé debaty typu ako sa voláš, odkiaľ si, a tak podobne. Bola z iného mesta a ukázalo sa, že prišla na súťaž miss stredných škôl, ktorá sa mala konať na ďalší deň. Volala sa skoro ako ja, ibaže v ženskom rode a narodeniny oslavovala päť dní po mne, takže sme boli rovnakého znamenia. Všetko zapadalo, dokonca aj to, že bývala na dedine, ktorá sa volala Kaluža, ale to, že z kaluže do blata, som pochopil až o trochu neskôr. Až na tú jej prekrásnu tvár a môj zlomený nos to bol celkom sľubný začiatok. Večer sa končil, a tak som jej navrhol, či si nedáme ráno kávu, alebo raňajky. Súhlasila a keďže si zabudla doma šampón, poprosila ma, či by som jej ráno nejaký nedoniesol. Musel som ju mať.

O deviatej ráno som čakal so šampónom v ruke na lásku môjho skurveného života. Prišla presne. S úsmevom na tvári si prisadla k stolu a po raňajkách sme sa dohodli, že si pôjde umyť vlasy a o dve hodiny ju môžem počkať. Pozval som ju na obed, do najlepšej reštaurácie čo bola k dispozícii. Varili tam naozaj dobre, takže s obedom bola spokojná a nakoľko som bol dosť dobrý a zábavný spoločník, bavila sa celú dobu. Strávili sme spolu pekné dopoludnie a celé popoludnie, ale keď je vám dobre, čas beží veľmi rýchlo. Zaviezol som ju na hotel a potom do kultúrneho domu, kde začínala súťaž. Kulturák bol preplnený. Mne to ale hralo do karát, lebo som poznal pani riaditeľku a tá nás hneď pustila dopredu a milo nás privítala. L bola rada, že sme nemuseli čakať vonku v tom nekonečnom rade a v zime. Bol som aj medzi sponzormi súťaže, mal som v tej dobe malý obchodík s detským textilom v centre mesta, takže som sedel v prvej rade. Celú dobu som ju nespustil z očí. Súťaž trvala asi až do deviatej alebo desiatej hodiny, nevyhrala, skončila šiesta, poznáte to - prvá musela skončiť starostova známa, druhá primárova neter atď.. Prvých päť miest sa počítalo na postup, takže voľné bolo až šieste, ale keby sa išlo fér, skončila by určite prvá, bola naozaj kus. Nebola sklamaná, ona s tým vraj počítala, hoci ja som ju stále presviedčal, že je suverénna víťazka, nevedel som ešte ako to chodí. Po súťaži chceli oslavovať, takže sme sa vrátili späť do baru v hoteli. Dievčatá sa zabávali, no ja som bol bez nálady a dosť smutný z toho, že zajtra odíde a už ju neuvidím a ešte aj z toho, že ako som predpokladal, že tak krásne dievča asi nebude samé, tak som mal pravdu. Nebola. Mala priateľa už dva roky. Chodila s nejakým kowbojom, takže o dôvod viac pre smútok. Všimla si, že som nejaký zamyslený a bez nálady, tak som jej povedal ten pravý dôvod môjho smútku a myslím, že až vtedy trochu pochopila, čo sa jej snažím naznačiť. Po záverečnej som jej navrhol, aby prespala u mňa a na moje prekvapenie súhlasila. Dnes už ani neviem, či balila ona mňa alebo ja ju, alebo je to naozaj tak, že kde nemôže čert, pošle ženu, ale pekla som si za tých pár rokov užívania užil vrchovato.

Takže moje pozvanie prijala. Mali sme pekný rodinný dom s veľkou halou, krbom a klavírom, na ktorý som sa aj naučil po šiestich rokoch ľudovej školy celkom dobre hrať. Na navodenie romantickej atmosféry som bol expert, takže v okamihu horelo v krbe, horeli sviečky,  znela dobrá hudba, v izbe bolo príjemne teplo a čokoľvek na čo máte chuť. Chcela, aby som jej zahral, a keďže bola po tých pár dňoch už veľmi unavená, zaspala asi po tretej pesničke. Prikryl som ju s dekou a do rána som sa pozeral ako spí. Bol som z nej hotový a dal by som čokoľvek za to, aby bola moja. Ráno sme si dali kávu, neverila mi, že som nespal, a že som sa na ňu celú noc pozeral. Bola rada, že som nebol dotieravý, to ma zas ešte málo poznala. Nikdy som na ženy nenaliehal, vedel som si počkať koľko bolo treba. Povedal som jej, že by som sa na ňu vedel pozerať aj celý život, a že som sa do nej vášnivo zamiloval. Nepovedala nič. Ani neviem ako a bol večer. Koniec nášho malého romániku. Sedela v aute a ja som ju mal odviezť domov. Chcela si ešte zavolať, tak som sa jej po ceste zastavil v obchode, kde som mal telefón. Na moje veľké prekvapenie, volala svojmu frajerovi a na moje ešte väčšie prekvapenie mu povedala, že s ním končí, že si našla iného. Bol som šťastný ako pes, nečakal som, že to bude až také jednoduché. Mne povedala, že musím urobiť to isté, lebo aj ja som sa jej priznal so svojou známosťou. S radosťou som súhlasil, na ničom inom mi už nezáležalo, iba na nej - mojej jedinej veľkej láske. Celý šťastný som ju zaviezol domov a s tým, že sa uvidíme zajtra o šiestej pred jej domom, sme si dali prvú malú pusu. Najprv, že si musím dať do poriadku svoj vzťah, takže ostalo zatiaľ len pri tom, aj tak som bol rád a nevadilo by mi, keby to tak muselo trvať hoci aj rok, čo však až tak dramatické nebolo.

Tak takto dopadlo jedno osudné zmeškanie vlaku. Nikdy by som to nebol povedal. So svojou som sa rozišiel až asi týždeň na to. Bol som zaľúbený ako somár do kopy sena, takže som si s ničím nerobil starosti. Jediná moja starosť bola byť so svojím miláčikom, mojou láskou. Na prvom rande sme sedeli v aute a asi tri hodiny sme sa rozprávali a bozkávali do bezvedomia.  Takto to trvalo celý týždeň, každý deň som ju čakal neďaleko ich domu, zviezli sme sa k jazeru,  odstavili auto a hodiny sme sa len rozprávali a bozkávali. Zatiaľ nič viac, netlačil som na ňu, a keďže bola ešte mladá - mala len sedemnásť rokov - chcel som, aby to prvýkrát nebolo v aute. Myslím, že nám to aj tak na začiatok stačilo, nie, že by sme to už nechceli, ale boli sme aj tak šťastní a bolo nám dobre. Raz večer sme tancovali na zamrznutom jazere, bola pekná tmavá polnoc, z auta nám hrala hudba a my sme tancovali valčík uprostred jazera, neponáhľali sme sa,  bolo nám fajn a boli sme šťastní.

Po celotýždňovom zoznamovaní sa sme už boli do seba tak zaľúbení, že sme už nevedeli bez seba vydržať ani hodinu. Škoda, že vtedy ešte neboli mobily lebo si viem predstaviť, že by sme spolu telefonovali celý deň. Na druhej strane sme sa na seba mohli viac tešiť, ja som sa už tešil na koniec týždňa. Vyučovanie jej končilo skôr, takže som ju čakal pred školou už na obed. Vyšla aj so všetkými svojimi kamoškami, samozrejme pochváliť sa so svojím úlovkom. Máloktorej kamošky frajer mal auto a dom. Myslím, že bola na mňa aj pyšná. No žiarlivá bola viac ako ja, ale zo začiatku ešte asi tak nie, hoci pozerať po čašníčkach a  ženských som mal zakázané už od samého začiatku. Nasadla a išli sme k nám domov. Celý dom iba pre nás a hoci sa nám zo začiatku trochu nedarilo, o pár hodín to už bolo ono. Odvtedy všade a hocikedy sa dalo, stačilo, že sme niekde boli na chvíľu sami, ľúbili sme sa a nevedeli bez seba žiť. Ale všetko krásne sa raz musí skončiť. U mňa zvlášť vždy, keď som bol trochu šťastný, sa muselo niečo  pokaziť. Nebola to nejaká veľká tragédia ale viem, že ja som to vtedy neprežíval veľmi nadšene.  Dostala robotu v Japonsku a mala odísť na tri mesiace pracovať ako modelka. A tak po troch alebo štyroch mesiacoch veľkej vášnivej lásky malo prísť veľké a ďaleké odlúčenie. Tokio nie je za rohom, tých šesťdesiat kilometrov čo nás doteraz delilo sa malo zmeniť na tisícky kilometrov samoty. Už som spomínal, že nie som rád sám, tak asi ako väčšina a potom čo sme si na seba akurát zvykli a bolo nám tak dobre, mala odísť preč - môj jediný drahý miláčik.

Odkedy som bol s ňou, nechodil som už ani tak von s kamošmi a každú voľnú minútu som bol iba s ňou. Najviac som sa ale bál toho, že ju stratím, to by som asi nevydržal. Táto myšlienka ma ničila celé tri mesiace, ktoré sa ťahali a vliekli tak pomaly, že sa vám to zdalo ako večnosť. Ubezpečovala ma, že sa nemusím báť, keď si teraz prečítam nejaký list z Japonska, ktorých mám stovku viem, že som sa naozaj nemusel báť, bola rovnako zaľúbená a nikoho iného nechcela, no predsa som sa stále o ňu strachoval a bál. Síce mi rovno povedala, že keď veľmi nechcem aby odišla, tak nepôjde, ale zas viem, že sa na to tešila už dávno, ešte predtým ako sme sa poznali. Bola krásna, chcela niečo dokázať, mala asi svoj sen, tak som jej nechcel kaziť radosť. Pustil som ju, tri mesiace som jej písal a každý deň som dostával list. Tak strašne mi chýbala, čo by som dal za to byť s ňou. Keď už chýbalo asi len týždeň do jej príchodu, nevedel som sa dočkať, tak som jej chcel pripraviť malé prekvapko. Prerobil som jednu izbu v dome na našu spálňu, kúpil som novú veľkú posteľ, fontánu,  novú kvalitnú aparatúru s videom, novú telku. Dal som namontovať žalúzie a všetko som vytapetoval. Myslím ale, že tak ako ja sa najviac tešila zo mňa aj jej bolo ťažko. Nevedela ešte poriadne anglicky, robotu stále nemala, veľakrát mi plakala do telefónu, že by bola najradšej doma a ja som si neprial nič iné, ale dočkal som sa.

Boli sme konečne spolu a myslím, že sme skoro na to odišli na našu prvú dovolenku do Tuniska. Dva týždne ako v rozprávke, nešlo ani o to kde, aj tak sme väčšinu času trávili pri bazéne. Spolu - iba jeden pre druhého, boli to skvelé dva týždne,  kde sme sa snažili dohnať všetky tie stratené dni bez seba. Zoznámili sme sa tam s dvoma skvelými rodinami z Bratislavy - s Milanom a Jankom. Boli to dvaja starší páni, Janko mal skvelú ženu, s ktorou žili šťastne už veľa rokov. Taký pár čo radi vidíte a prajete si prežiť rovnako dlhý a pekný život s jednou osobou. Milan bol druhýkrát ženatý, mal krásnu, mladú ženu a dve deti - dievčatká, ktoré sa celé dni hrali a kúpali s mojou láskou. Ja som si s chlapmi väčšinou popíjal Carolans a užíval si slnka mora a frajerky, ktorá každý deň vymyslela nejaký extra program, čo som zas ja veľmi nemusel,  ale nevedel som jej pokaziť radosť, takže sme absolvovali jazdu na ťavách, čo vyzeralo dosť zábavne a relaxujúce, ale pravda bola, že sa tam treba dosť dobre a silno držať, aby ste nespadli.  Takže to bolo skôr vyčerpávajúce, jazda na koňoch bola fajn, hodinová vychádzka popri mori, bolo nás asi pätnásť, skupinka čo sa ráno prihlásila – Francúzi, Angličania, Holanďania a tak podobne. Všetko mladí ľudia, takže fajn partia. Najskôr to bolo pre mňa utrpenie. Na koni som ešte nejazdil, takže som nevedel chytiť ten správny rytmus a nadvihoval som sa presne opačne. Narážal som na sedlo a bolo dosť ťažké sa v rýchlosti vôbec udržať na koni, ale asi po desiatich minútach som do toho prišiel a objavil som tú radosť z jazdy. Je to krásny pocit. Bol to pekný výlet, hoc som bol na druhý deň dolámaný a unavený, ale stalo to zato. Ďalší deň sme sa celá partia vybrali po pamiatkach múzeách a podobne, takže nič namáhavé. Carolans som pil už od rána namiesto kávy. Je to skvelý írsky likér, trošku sladší ako Bejlis, ráno som si dal celú sedemdecku a do večera ich ešte pár padlo v kombinácii s horúcim africkým slnkom - celkom dobrá nálada na výlety, no najradšej som bol, keď sme boli celé dni pri bazéne - len tak popíjať,  kúpať sa, najesť trikrát – štyrikrát do dňa, odskočiť s frajerkou na izbu a zas len odpočívať a vychutnávať si to sladké ničnerobenie. Celý večer na kolotočoch stál tiež za to Kolotoče sme mali radi obidvaja, takže to bolo niečo, kedy sme sa nemuseli dohadovať, či ideme alebo nie. Odsúhlasené jednoznačne bez debát, ranné východy slnka som absolvoval väčšinou s Milanom,  hoc párkrát bola so mnou a Ľudka, ale ráno si rada pospala, keďže do polnoci sme stále vysedávali po baroch a potom sme sa ešte dlho do rána milovali. Bol to fakt pekný čas prežitý v náručí lásky s milovanou osobou, na peknom mieste. Keď prežívame niečo pekné, rýchlo to letí tak aj dva týždne uleteli rýchlo. V lietadle sme sa ešte opili asi všetci okrem letušiek a tancovali sme v chodbičke medzi sedadlami, najviac s dcérou jednej milej pani, čo bola s nami na zájazde, ale  ktorú som si všimol až v lietadle. Mohla mať asi sedemnásť, nebyť Ľudkinho, oka čo vidí všetko, tak sa určite zapletiem. Keď som mal vypité, veľmi som sa neovládal, keď som videl peknú ženu, ale nato som mal Ľudku. Veľmi rýchlo ukončila moje nasávanie a tancovanie na palube, tak aj románik čo tak sľubne začínal. Samozrejme, že som si to musel ešte poriadne vypiť, lebo bola strašne žiarlivá, takže mi to odpúšťala veľmi nerada, ale zas na druhej strane to bola len akási je finta, lebo som sa k nej potom musel správať milo, doliezať za ňou a líškať sa jej, aby ma večer pustila k sebe. Vychutnávala si, keď som ju hodiny a hodiny bozkal a hladkal,  nosil jej raňajky do postele, sprchoval ju, obliekal ako kráľovnú, ale aj to som robil rád, aspoň nebola nuda a kebyže to robí ona mne a mám vypité, tak by to určite neskončilo dobre ani pre toho chlapca, ani pre ňu. Tiež som bol totiž dosť žiarlivý, hoc som sa o žiarlivosti niekde dočítal, že žiarlivosť je obmedzovanie ľudskej slobody, obmedzoval som sa aj naďalej, vtedy ten úletík v lietadle vyriešil asi horský bicykel. Kúpil som jej ten najdrahší čo vtedy mali, takže som mal rýchlo odpustené. Na letisku sme sa rozlúčili s priateľmi a deťmi, vymenili sme si adresy a sľúbili si, že sa určite budeme navštevovať, alebo si to zopakujeme na ďalší rok, takže opäť  doma.

Návštevy babiek, malé výletíky k vode a príprava na ďalší odchod do Japonska. Ja som si medzitým kúpil motorku, lebo som na motorky dosť zaťažený, a keďže sme boli dlhú dobu komunistická krajina, japonskú motorku mal málokto, takže príležitosť kúpiť Yamahu TR1 som nemohol nevyužiť. Dovtedy som mal asi šesť motoriek, ale všetko malé kubatúry. U nás sa dala kúpiť najväčšia kubatúra 350 cm, čo je síce dobré, keď si na ňu sadnete zo 175 a chvíľu cítite tú  dvakrát väčšiu silu, ale dobrý motorkár stále túži po silnejšom a rýchlejšom stroji, takže konečne tisícka, to je už dosť slušné. Keď som ju šiel vyskúšať, pridal som tak, že hlavnú cestu, pred ktorou som mal zastaviť a dať prednosť autám, som preletel v šoku a zabrzdil až dosť ďaleko za ňou. Bola to sila a rýchlo sa z nás stali najlepší priatelia. Svoje miesto mala v hale na koberci vedľa gaučovky a dnu som s ňou chodil hlavným vchodom do domu. Ľudka sa tešila so mnou. Rada sa vozila, akurát nemusela, keď som jazdil veľmi rýchlo. Bila ma do chrbta päsťami, ale len párkrát som jej robil naschvál a pustil si to dvestovkou, čo keby dala viac tak je to isté, že by ju to tiež neminulo, dokonca párkrát na nej aj išla. Musel som síce sedieť za ňou, ale len preto, že bola motorka veľmi ťažká, takže aj keď vedela zastaviť, trošku malá strata rovnováhy, by  spôsobila, že by ju motorka pripučila, čo som samozrejme nemohol dopustiť. Takže sme si užívali čas, ktorý tak neúprosne ubiehal. Ľudku som naučil jazdiť aj na aute, urobila si vodičský,  takže to bolo fajn, lebo celé tri roky sme bývali u nás a keď mala chuť skočiť pozrieť mamu musel som ísť s ňou, aj keď som k nim chodil rád, lebo mama je jedna skvelá žena, ktorá sa z nás stále tešila, stále sme mali navarené a stále sme tam museli aspoň prespať, ale boli to pekné časy. Ľudka mala dom pár metrov od vody, takže sme sa hocikedy išli okúpať a cítil som sa tam stále ako na dovolenke. Len niekedy som naozaj nemohol, lebo som mimo toho otváral jednu reštauráciu, takže mi to aj tak trochu vyhovovalo, keď dostala vodičský. Dal som jej auto a chodila si domov kedy sa je zachcelo.

Čas sa míňal a ja som prerábal celú budovu, lebo sa asi desať rokov nepoužívala a urobil som jednu peknú reštauráciu, kde chodili chlapi na pivo aj z mesta autobusom, čapoval som Šariš. Vždy čerstvý, trubky sa vymývali každý večer, mal som dobré ceny, chlapi majú radi dobré pivo. Ja nie som veľký pivár, hoc ako mladí sme pili veľa piva, ale za barom som nikdy neodolal dať si pár pohárov. Po pive som rýchlo opitý, takže keď som chytil slinu, končilo to pri pálenke a pri poriadnej opici, lebo som nikdy nevedel vypiť do nálady. Stále som musel vypiť toľko, koľko sa vošlo, dokedy som vládal a že som vládal, to bolo isté. Borovičku som pil z dvojdecových pohárov, nemal som problém vypiť liter a pol za večer. Raz sme s kamošom vypili rekes vodky od rána do večera. Kamoš už večer odpadol mŕtvy, ja som ešte išiel do baru dačo zapiť. Takže asi preto mi dali v partii prezývku „Kotel“.  Reštaurácia bola otvorená, čas plynul a moja láska odlietala na pol roka do Japonska. Boli sme už rok spolu a z toho asi sedem mesiacov  vkuse každý deň, tak som to už tak veľmi neriešil, hoc určite viem, že mi bolo veľmi smutno,  lebo stále sme sa veľmi ľúbili a za ten rok, skoro celý spolu, sme si aj na seba veľmi zvykli, takže to nebolo ľahké lúčenie. Odviezol som ju do Prahy na letisko, vystískali sme sa, poplakali si, vybozkávali a hneď som rýchlo pochopil, ako veľmi smutno mi zas je, lebo to človek musí najskôr pochopiť, až vtedy keď sa to stane a zvlášť keď máte niekoho veľmi rád. Samotu nenávidím. Keď môžem byť zo svojou láskou, je to iná samota, keď niekoho milujete alebo žijete sami.

Vrátil som sa domov, a keďže som mal reštauráciu, mal som dosť veľa roboty - každý deň po tovar, často sa nestíhalo, tak som robil za barom. Bolo otvorené 24 hodín, lebo v jednej miestnosti boli automaty a hralo sa nonstop. Často som sa z tej samoty opil a z toho, že ma doma nikto nečaká a opitý som väčšinou naháňal dievčatá. Ľudka tu nebola, chuť ale áno. Mal som zamestnanú peknú čašníčku, ktorá do mňa trochu začala podpichovať, takže som neodolal. Nebral som to nikdy ako podvádzanie, moju lásku som ľúbil stále a rovnako, len mi to proste chýbalo, ako každému mladému, nevybúrenému, 23-ročnému chlapcovi. Obzvlášť, keď som to mal stále niekoľkokrát denne a zrazu nič. Neospravedlňoval som si to, bol som si istý, že to nikdy nezmení môj vzťah k Ľudke a s inými ženami som nikdy nerobil všetko to, čo so svojou frajerkou. Boli veci, čo som robil iba so svojou láskou, keď som bol s inými ženami, tak ma väčšinou poriešili ústami a bolo to všetko. Nejako som to ani ja neriešil, hoc určite viem, že mne by sa to nepáčilo, keby mi to frajerka robila, ale viem aj to, že ženy sa pri tom väčšinou vždy zamilujú, alebo na to potrebujú vzťah, aby to urobili partnerovi, takže preto ja som sa toho bál viac. Takže asi po roku som ju podviedol prvýkrát. Aj to som si na to musel vymyslieť nejaký dôvod, takže ten dôvod bol ten, že som nechcel, aby odo mňa odchádzala, nič nám nechýbalo,  mali sme dom, auto, peniaze a hlavne sme mohli byť spolu koľko sme chceli, až na ten čas čo som bol v práci. Bol som šéf, takže som si mohol prísť domov, kedy sa mi zachcelo, nechýbalo nám skratka nič. Rozhodla sa preto, že ma opustí, hoc mala všetko a napriek tomu, že už tam bola, skúsila si to. Pochopila, že top modelka z nej nikdy nebude. Nehovorím, zarobila si, ale zarábal som aj ja. Bol by som jej dal všetko čo potrebuje, len som chcel byť s ňou. Vybrala si -  odišla. To sa ma trochu dotklo, trochu sme sa preto aj pohádali a preto som sa aj ja rozhodol, že nebudem pol roka sám ako pes a hoci som ju veľmi ľúbil, snažil som sa to robiť opatrne, aby sa to nikdy nedozvedela, čo sa mi aj dosť dlho darilo. Mal som pár starých známostí, čo mi nikdy nepovedali nie, a tak kedykoľvek som mal chuť, stačilo zavolať a bolo to vyriešené. Napriek tomu, že som vyriešil túto stránku veci, aj tak mi stále a silno chýbala jednak preto, že niečo som robil iba s ňou a jednak preto, že to bola moja láska, moje dievčatko, môj život, niekto, koho som silno ľúbil.

Po mesiaci mi s plačom volala, že jej je smutno nech za ňou prídem. Je pravda, že som veľmi nemohol, lebo v reštaurácii som potreboval byť každý deň aspoň osem až desať hodín, ale je pravda, že aj ona mi veľmi chýbala,  takže som začal vybavovať víza cez jej uja, ktorý vedel vybaviť víza za tisíc dolárov, čo boli dosť veľké peniaze, ale dal som mu ich. Dal som mu aj pas. Trvalo to mesiac a nakoniec mi pas vrátil, že víza nevybavil, ale peniaze si nechal. Ľudka z toho bola dosť nešťastná, ale ja som to rýchlo dal všetko do poriadku, zavolal som na ambasádu, kde mi povedali, že potrebujem pozvanie od Japonca a môžem vycestovať, takže to nebol až taký veľký problém, ako nám nahovoril. Pozvanie mi poslal šéf agentúry Gap Model. Reštauráciu som zveril do rúk môjmu známemu, ktorý mi bol vďačný za to, že som ho zamestnal, takže som sa zbalil pozatváral dom a letel som z Košíc do Prahy na ambasádu, kde mi na počkanie dali víza. Letenka stála tisíc dolárov. Večer som odlietal do Moskvy a po piatich hodinách čakania na letisku som letel do Tokia. Čakala ma už celá natešená. Bol to dobrý pocit po pár mesiacoch zas objať svoju lásku. Bývalá s dvoma modelkami s Marcelou z Čiech a s Kanaďankou Linou, takže som sa ocitol s troma ženami a čakalo ma pekných šesť mesiacov nič nerobenia a užívania si Japonska a frajerky.

Pochopiteľne som sa začal po dvoch týždňoch nudiť z toho čakania na Ľudku. Odišla skoro každý deň o desiatej a prišla niekedy až neskoro večer. Keď mala len castingy, tak bola po obede doma, keď mala prácu, prišla niekedy aj o desiatej večer. Niekedy fotili v inom meste,  takže dlho cestovala, niekedy robila reklamu v telke, takže to zabralo dosť veľa času. Ja som spal do obeda, upratal som a stále som jej niečo navaril. Mala rada, keď som uvaril niečo slovenské, tak som väčšinou stál za sporákom a čakal na ňu. Nad nami bývala Melissa z New Yorku a Debi, nádherná blondína, tiež z Ameriky. Mali tu tiež nejakú robotu a niekedy zašli pokecať, keďže sa poznali s Ľudkou.  Ja som po anglicky nevedel skoro nič, len čo som sa naučil na strednej, aj to som za tých päť rokov, čo som bol zo školy, zabudol, takže viac ako nič. Ľudka na tom bola trochu lepšie, takže ma pomaly učila, a keďže som bol nútený hovoriť s ostatnými len po anglicky, učil som sa dosť rýchlo a o mesiac- dva som sa aspoň trochu dorozumel aj ja. Raz prišla Melissa, že jej odišla kuchárka, lebo robila obedy pre jednu firmu, a takto si zarábala, a že potrebuje niekoho, čo by jej s tým pomohol. Zobral som to rád, konečne som sa nenudil a ešte som si mohol aj slušne zarobiť, takže sme zrazu mali robotu obidvaja a bolo nám celkom dobre a hlavne sme boli spolu. V sobotu sme stále od rána chodili na kolotoče, niekedy sme cestovali aj dve hodiny, ale stálo to stalo za to, myslím, že to ani nie sú kolotoče pre deti, ale pre dospelých.  Na niektoré atrakcie nemôžete ísť, kým nemáte stanovenú výšku alebo vek, niekde bolo dokonca upozornenie, že keď máte slabé srdce, tak by ste si tam nemali ani sadať. Niektoré zas vyzerali tak strašne, že ani moja Ľudka, čo ma kolotoče rada, si nato netrúfala ísť. Ja som ale neodolal, ja to zbožňujem. Sedel by som tam aj celý deň, hlavne keď sa rútite dvesto kilometrovou rýchlosťou rovno do neba a vidíte len špic tyče, na ktorej je vozík a asi v stometrovej výške sa vám zdá, že v tej rýchlosti ten špic určite preletíte. Boli to pekné soboty, pochodili sme asi po všetkých kolotočoch v Tokiu. V nedeľu sme si dávali skôr zoologické, alebo sme boli pozrieť palác princeznej a princa, chodili sme po trhu alebo len tak po obchodoch. Raz sme sa v nedeľu vracali zo zoo a vedľa nás sa začal hromadiť dav ľudí, ako keby sa stala nejaká havária. Opýtali sme sa, čo sa deje a dozvedeli sme sa, že o chvíľu bude princ a princezná odchádzať z nejakého sídla, takže je možné, že ich bude vidno. Tak sme sa postavili do toho davu tiež, a keďže sme boli obidvaja dosť vysokí oproti Japoncom, videli sme celkom pekne. Našťastie bolo teplo a princezná chcela zamávať ľuďom, tak si stiahla okno. Samozrejme sme mali stále so sebou aparát, tak sa nám podarilo urobiť aj pár fotiek, ktoré nám potom závideli asi všetci Japonci v Ľudkinej agentúre. Povedali nám, že väčšine Japoncom sa za celý život nepodarí vidieť princa alebo princeznú na živo, a že sme mali veľké šťastie. Inokedy nás Melissa zavolala na koncert, a keďže tu poznala dosť veľkých ľudí, vedela aj kadečo vybaviť. Raz nás volala na U2, nie je to moja obľúbená kapela, Ľudke sa tiež nechcelo, ale keď prišla Melissa s fotkami s Bonom a povedala nám, že sme sa s ním mohli stretnúť, pokecať a urobiť pár fotiek, tak sme to potom ľutovali. Boba Dylana som si už nenechal ujsť, bol to pekný zážitok. Po koncerte sme si s Bobom a jeho bubeníkom pokecali pri pivku, keď sme sa rozlúčili, podal som si s ním ruku. Keď bol koncert Madonny, čo bola inak Ľudkina najobľúbenejšia speváčka na svete, pre ktorú by sa asi dokázala rozísť aj so mnou, nezohnali sme lístky. Dokonca ani Melissa, čo mala dosť veľké konexie, nám nevedela pomôcť. Tak sklamanú som ju ešte nikdy nevidel, takže som trošku porozmýšľal a prišiel som na to, ako ju tam dostanem. Nepovedal som jej kde idem, takže aj keď nikde taká nešťastná nechcela ísť, prehovoril som ju, že si dáme trošku vínka niekde v bare. Vystúpili sme pred halou, kde bol koncert a čakali pred vchodom. Dočkal som sa, tak ako som predpokladal, odchádzali dvaja starší ľudia- muž so ženou. Zastavil som ich a opýtal sa, či odchádzajú a či sa ešte vrátia. Našťastie odchádzali a nechceli sa už vrátiť, tak som ich poprosil, aby nám predali lístky, dali mi ich a len tak-tak som Ľudke splnil sen a mohla vidieť Madonnu naživo z pár metrov, dokonca aj napriek prísnemu zákazu fotenia, som jej urobil aj pár fotiek, za čo som sa musel skrývať pred bodyguardami, lebo hneď ako videli blesk, hrnuli sa ku mne zo všetkých strán. Po koncerte som jej síce nevybavil stretnutie, ale ja som mal erotik night ako z  pesničky Erotik od Madonny. Odvďačovala sa mi tým najlepším spôsobom, akým vedela a dokonca sa snažila to ešte vylepšiť, takže som si vychutnával to sladké ničnerobenie, len obšťastňovanie na tisíc spôsobov.

Čas bežal, o tri mesiace sa vrátila Melisse kuchárka, takže som prišiel o prácu a Ľudka mala fotenia tiež pomenej. Začali sme sa nejako viac hádať. Väčšinou na mňa žiarlila, keď som bol doma sám s dievčatami a dosť sme sa zblížili. S Debi, čo bývala u Melissy, nás pár krát vymákla ako po sebe pokukujeme, ale nič sme medzi sebou nemali, hoc určite by som jej nedokázal povedať nie. Niekedy som žiarlil ja, hlavne keď fotili u nejakého miliardára s troma Rolls Royce v garáži. Hádali sme sa čoraz viac. Melissa nás pozvala na párty, kde boli ľudia originál z Yakuzy, tak som sa s nimi opil, že po ceste domov som spadol na nejaké zaparkované auto a spustil som poplašné, takže asi za päť sekúnd nás obkľúčilo asi sedem policajtov, pustili nás, lenže opitý som si dal na hlavu kužeľ čo bol pri chodníku a označoval prekážku na ceste,  takže nás zas dobehli a tento krát ma už chceli zobrať na stanicu. Ľudka im ale sľúbila, že na mňa už dá pozor, že už nebudem vystrájať.

Bývali sme na Hiro, blízko ajfelovky, asi na desiatom poschodí. Z okna som videl horu Fidži. Raz v noci bolo zemetrasenie, poháre padali z poličiek a celý mrakodrap sa kýval ako strom - nič príjemné - tak dva tri metre do každej strany. Dievčatá vrieskali po byte, najviac som sa tešil ja. Všetky sa totiž nasáčkovali ku mne do postele ako keby si mysleli, že keď ten mrakodrap začne padať, tak ich nejakým spôsobom zachránim. Nič strašné to ale nebolo, Japonci sú na to zvyknutí a keď sa to dialo druhý a ďalší krát, tak sme si už nato zvykli aj my. V byte bola podlaha z mäkkej gumy, aby sa pri zemetrasení nerozbíjali veci, čo padajú z poličiek a zo skríň a tak, takže sme poupratovali a tešili sa, že sme nažive.

Melissa nás raz zoznámila s Jimom. Jim robil v banke a mal v centre svoj byt, ak to môžem nazvať bytom. Na párty u neho nás bolo asi päťdesiat a ešte stále sa zdal, že je prázdny. V obrovskej vani bolo asi tisíc pív v plechovkách a všade fľašky s pálenkou. Opil som sa strašne a hlavne kvôli jednej Poľke, vlastne Angličanke s poľskými rodičmi, asi najkrajšie dievča čo som videl zblízka, až na Pavlínku Poriskovú, na tú asi nebude mať dlho žiadna žena. Videl som ju v Prahe, bol som s Ľudkou na módnej prehliadke. Vedľa mňa sedela Darinka Rolincová a do poroty prišla Pavlínka Porisková s troma bodyguardami. Nespustil som z nej oči. Ešte dobre, že som mal zrkadlovky, a že Ľudka nevedela kde sa pozerám, ale myslím, že by mi to bolo vtedy aj jedno, lebo to bola fakt jedna z desať najkrajších top modeliek sveta, takže zas nejako obyčajne vyzerať nemohla. Myslím, že vyzerala až tak božsky, že som myslel, že stačila by jedna noc s takou ženou a môžem zomrieť, hoci aj hneď. No ale je pravda, že som už v sebe mal dva fľaše Carolansu, čím zase ale nechcem povedať, že nebola krásna. Takže Monika, tak sa volala moja známosť u Jima, vedela po poľsky a ja viem po poľsky perfekt, chodil som tam od mala na kšefty, tak sme sa pustili do rozprávania a zistili sme, že sa navzájom strašne priťahujeme. Ja som jej niekoho strašne pripomínal a k tomu som tam robil ešte takú show, že sa tam všetci váľali od smiechu po zemi. Alkohol robil svoje a my sme sa už zašívali po izbách, po balkónoch,  len všade nás stále vymákla Ľudka, takže sme to museli stále hrať nejako inak. Nakoniec, čo som ani ja nečakal, prišla za mnou Ľudka a povedala mi, že Monika bude späť u nás, že má ďaleko domov, že pôjde ráno. Tešil som sa, mali sme totiž len malú izbu s trochu väčšou posteľou, takže keď chce späť s nami, budú sa ku mne musieť dosť tískať dievčatá. Ľahol som si do stredu, Ľudka nenamietala nič. Opitý a vzrušený som sa potichučky povenoval svojej láske, pri tom som neprestal hladkať Moniku za ruku. Keď Ľudka zaspala, venoval som sa Monike. Bol to lepší zážitok ako koncert Madonny, ale zato si ešte vytrpím, takže sa z toho veľmi neteším.

Koniec ukážky

Table of Contents

Luis Thajman

Narkoman

Autorské práva

1. Kapitola – alkohol